Душата след смъртта

Йеромонах Серафим (Роуз)

ГЛАВА ПЪРВА

Някои аспекти на съвременния образ

Съвсем неочаквано въпросът за задгробния живот завоюва на Запад

широка популярност. В частност, през последните две години се появиха

редица книги, чиято цел е описването на "следсмъртния" опит. Те или са

написани от известни учени и лекари, или са получили пълното им

одобрение. Един от тях, световно известният лекар и "експерт" по

проблемите на смъртта и умирането Елизабет Кублер-Рос, смята, че тези

изследвания на следсмъртните преживявания "ще просветят мнозина и ще

потвърдят това, което, на което са ни учили две хиляди години - че след

смъртта има живот".

Всичко това, разбира се, е рязко отдалечаване от досега преобладаващия в

медицинските и научни кръгове възглед, според който, общо взето, към

смъртта се отнасяха като към "табу" и всяка мисъл за съществуване след нея

се отхвърляше като принадлежаща към областта на фантазията и

предразсъдъците или, в най- добрия случай, като въпрос на лична вяра, нямаща зад себе си никакви обективни доказателства.

Видимата причина за тази внезапна промяна на мненията е проста - новите

методи за реанимацияна "клинично мъртвите" (в частност чрез стимулация на

спрялата сърдечна дейност) намериха през последните години широко

приложение. Благодарение на това твърде много хора, които са били

практически "мъртви"( без пулс и биене на сърцето), са възвърнати към живот

и голяма част от тях открито говорят за това, защото "табуто" на тази тема, както и страхът да не те помислят за "луд", изгубиха силата си.

За нас обаче най-голям интерес представлява вътрешната причина за тази

промяна и нейната "идеология": защо именно това явление стана

необикновено популярно и в термините на каква религиозна или философска

позиция се разбира обикновено? То вече стана едно от "знаменията на

времето", симптом на религиозния интерес внаши дни - в такъв случай какво

е значението му? Ще се върнем към този въпрос след старателно изучаване на

самото явление.

Най- напред трябва да запитаме - на каква основа следва да разсъждаваме за

това явление? Дори тези които го описват, не са запознати с ясното му

тълкувне; те често готърсят в окултните или спиритическите текстове. Някои

религиозни хора (също и учени), усещайки опасността за вече оформените си

убеждения, просто отричат тези случаи във вида, в койтоса описани, като ги

отнасят обикновено към областтана "халюцинациите". Така постъпват накои

протестанти, според които душата след смъртта се намира в безсъзнателно

състояние ли веднага отива да "пребивава с Христос"; по подобен начин

убедените атеисти отхвърлят въобще мисълта, че душата продължава да

съществува въпреки всички представени им доказателства. Но тези случаи не

могат да бъдат обяснени просто чрез отричането им; те трябва да се разберат

правилно - както сами за себе си, така и в целия контекст на това, което ни е

известно за съдбата на душата след смъртта.

За съжаление някои православни християни под влияние на съвременните

материалистически идеи, проникнали чрез протестестантизма и

римокатолицизма, също имат твърде неясна и неопределена представа за

задгробния живот. Авторът на една от новите книги за задгробния опит

(Дейвид Р. Уилър, "Пътешествие в отвъдното", Ню Йорк, 1977) си е поставил

за цел да научи мнението на различните "секти" за състоянието на душата

след смъртта. Като се обръща с този въпрос къ свещеник от гръцката

Православна Архиепископия, той той получава в отговор твърде обща

представа съществуването на ада и рая, но му е казано , че Православието

няма "никаква конкретна идея за това, какво представлява бъдещето".

Авторът само успява да направи заключението, че "възгледите на гръцкото

православие за бъдещето изглеждат неясни".

2

В действителност православното християнство има напълно ясно

учение и възгледи за задгробния живот - още от самия момент на

смъртта. Това учение се съдържа в Свещеното Писание (тълкувано в

цялостния контекст на християнското учение), в писанията на Светите Отци и

особено в това, което се отнася до конкретните преживявания на душата след

смъртта (в многобройните жития на светиите и в антологиите, посветени на

личния опит от такъв вид). Цялата четвърта книга от Беседите на св.

Григорий Велики (Двоеслов), папа Римски (+604), например, е посветен на

това. В наши дни на английски език бе публикувана антология от такива

случаи, взети от старинните жития на светиите и от съвременните съобщения

( "Вечните задгробни тайни", Джорданвил,1968). Съвсем наскоро пък в

превод на английски език бе публикуван един забележителен текст, написан в

края на XIX столетие от човек, който се е върнал към живот след 36 часа

смърт (Иксхул. "Невероятно за мнозина, но истинско произшествие"). И така, православният християнин разполага с твърде богата литература, с чиято

помощ може да се разберат новите "следсмъртни" случаи и да се оценят в

светлината на цялото християнско учение за живота след смъртта.

Книгата, която разпали съвременния интерес към този въпрос, е написана от

един млад психиатър от южните щати и публикувана през ноември 1975 г. (д-р Реймънд Моуди, "Живот след живота", Атланта). По това време той нищо

не е знаел за другите изследвания и литература по този въпрос, но докато

книгата била под печат, изяснило се, че тя предизвиква жив интерес и че

много вече е написано по тази тема. Потресаващия успех на книгата на д-р

Моуди (бяха продадени повече от 2 милиона екземпляра) направи

преживяванията на умиращите достояние на широката публика, и през

следващите 4 години в печата се появиха редица книги и статии за опита в

това отношение. Между най важните от тях са статиите (и подготвяната

книга) на д-р Елизабет Кублер-Рос, които потвърждават откритията на д-р

Моуди, и научните изследвания на лекарите Осис и Харалдсън. Самият д-р

Моуди написа продължение на книгата си "Размисли за живота след живота", 1977 г.), съдържащо допълнителен материал и по-нататъшни размишления по

въпроса. Откритията съдържащи се в тези и други нови книги (всички те в

основата си са единодушни относно разглежданото явление), ще бъдат

изяснени по-нататък. Като начало ще се спем на първата книга на д-р Моуди, в която подходът към въпроса като цяло е твърде обективен и систематичен.

През последните десет години д-р Моуди е събрал разказите за личните

преживявания на около 150 души, които сами са изпитали смъртта или близко

до нея състояние, или са му съобщили за преживяванията на други умиращи

лица. От всички тези хора авторът е подбрал около петдесет души, с които е

провел подробни разговори. Той се опитал да бъде обективен в излагането на

материалите от тези разговори, макар и да допуска, че книгата "естествено

отразява произхода, мнението и предразсъдъците на автора си", който по

религиозната си принадлежност е методист с доста либерални възгледи. И

наистина като обективно изследване на "следсмъртните" явления, книгата

страда от редица недостатъци.

Първо, автора не описва нито едно цялостно преживяване на смъртта, ат

началото до края му, а само откъси (обикновено много кратки) от всеки един

от петнадесетте отделни елемента, които образуват неговия "модел" на

"цялостно" преживяване на смъртта. В действителност обаче преживяванията

на умиращите, както са описани в тази и други издадени книги, често

дотолкова се различават в подробностите си, че опитът да бъдат обхванати от

един "модел" изглежда в най-добрия случай преждевременен. Моделът на д-р

Моуди в някои свои моменти изглежда и нагласен, без разбира се, това да

омаловажава представените от автора фактически доказателства.

3

Второ, д-р Моуди е смесил две доста различни явления: действителния

опит от "клиничната смърт" и опита от "приближаването към смъртта". Той

признава разликата между тях, но твърди, че те образуват "континиум" и

трябва да се изучават заедно. В случаите, когато преживяването, предхождащо смъртта, завърши с преживяване на самата смърт ( независимо

то това дали дадено лице е било върнато към живота или не), дейсвително е

налице "континиум" на преживяванията, но някои от писаните от д-р Моуди

явления (много бързата промяна на събитията от собствения живот в момента

на опасност от удавяне, преживяването "влизане в тунел" при прилагане на

анестизиращо средство, например етер), доста често са преживявани и от

хора, които никога не са били в "клинична смърт", и за това тези явления са

част от "модела" на някакъв опит с по-общ характер и появата им при

умирането може да е само случайност. Някои от сега публикуваните книги са

още по-малко прецизни в подбора на материала и разглеждат заедно опита от

пребиваването "извън тялото" и действителния опит от смъртта и умирането.

Трето, самия факт, че авторът подхожда към тези явления "научно", без

предварително да има ясна представа за това, което действително се случва с

душата след смъртта, предизвиква различни недоразумения и недоразбиране

относно този опит, което не може да се преодолее чрез просто натрупване на

описания на случаи; тези, които ги описват, неизбежно добавят и собственото

си тълкуване. Самия автор признава, че да се изучи този въпрос "научно", е

практически невъзможно, и действително търси обяснението му в изходния

опит, изложен в такива окултни писания, като съчиненията на Сведенборг

или тибетската "Книга на мъртвите", като отбелязва, че сега желае да се

запознае по-отблизо "с обширната литература за паранормалните и окултни

явления, за да разшири представата си за изучаваните явления".

Поради всичко това не можем да очакваме твърде много от тази и други

подобни книги - те няма да ни дадат пълна и цялостна представа за това, което става с душата след смъртта. И все пак тук и в другите нови книги е

описан достатъчен брой фактически случаи на клиничната смърт, още повече, че някои тълкуват опита от тях враждебно на традиционния християнски

възглед за задгробния живот и го представят като "опровержение" на

съществуването или на рая, или най-вече на ада. Как трябва да разбираме тези

случаи?

Петнадесетте елемента, които д-р Моуди описва като съставящи "цялостното"

преживяване на умирането, за целите на изложението ни може да бъдат

сведени до няколко основни свойства, които ще изложим тук и ще ги

сравним с православната литература по този въпрос.

"Извънтелесният" опит

Според разказите за личните преживявания първото, което

става с умрелия човек, е неговото излизане от тялото; той съществува

напълно отделно от него. Често е способен да вижда всички наоколо, включително и собственото си тялои опитите за съживяването му; той усеща, че се намира в състояние на безболезнена топлина и лекота, като че ли

"плува"; без да може да въздейства на околните с говор или допир, затова

често чувства дълбока "самота"; мисловните му процеси обикновено стават

много по-бързи, отколкото са били в тялото. Ето някои кратки откъси от

такива преживявания:

"Денят беше пронизващо студен, но докато бях в тази тъмнина, усещах

единствено топлина и най-дълбокото спокойствие което някога съм

изпитвал.... Помня, че си помислих: "Вероятно съм умрял".

"Обзеха ме най-великолепни усещания. Не чувствах нищо, освен мир, спокойствие, лекота - просто покой"

"Виждах как ме съживяват. Това действително беше странно. Бях не

много високо, като на някакво малко възвишение, малко над тях - просто

гледах над главите им. Опитах се да ги заговоря, но никой не ме чуваше, а и

не можеше да ме чуе."

"От всички страни хората идваха на мястото на аварията... Когато съвсем

се приближаваха до мен, аз се опитвах да се отдръпна, за да освободя пътя

им, но те просто минаваха през мен".

"Не можех да пипна нищо, не можех да общувам с никого от околните.

Това беше страшно чувство на самотност, усещане за пълна изолация. Знаех, че съм съвсем сам, насаме със себе си."

Впрочем съществува едно удивително "обективно доказателство" за това, че

човек в този момент действително се намира извън тялото си - понякога

хората могат да разкажат или да съобщят точни подробности за събития, станали даже в съседните стаи или още по-далече, докато те са били

"мъртви". От многото примери с такъв характер д-р Кублер-Рос споменава за

един забележителен случай, когато сляпа жена "видяла" и после точно и

подробно описала всичко, случело се в стаята, където тя умряла, но когато

отново се върнала към живот, пак била сляпа - това е потресаващо

доказателство, че вижда не окото (и мисли не мозъкът, защото след смъртта

умствените способности се изострят), а по-скоро душата, която, докато

тялото е живо, изпълнява тези функции чрез физическите органи, а когато то

умре - със собствената си сила (д-р Елизабет Кублер-Рос, "Няма смърт").

Православният християнин изобщо не бива да се учудва от това, защото

описаният тук опит е същото, което е известно на християните като отделяне

на душата от тялото в момента на смъртта. За нашето време на неверие е

характерно хората рядко да прибягват до християнските понятия и да

осъзнават, че всъщност тяхната душа се е отделила от тялото и сега и сега

преживява всичко това; обикновено те просто са озадачени от състоянието, в

което са се оказали.

Именно такъв човек - кръстен в Православието, но в духа на края на 19 век, останал безразличен към истините на собствената си вяра и даже не вярващ в

задгробния живот - е написал разказ за следсмъртния си опит, озаглавен

"Невероятно за мнозина, но истинско произшествие" (К. Икскул, "Троицкий

цветок", бр. 58, 1910г.). Преживяното от него преди осемдесет години и днес

има за нас голямо значение и даже изглежда промислително в светлината на

новия съвременен опит, защото това е единственият следсмъртен опит на

една душа, стигащ много по-далеч от кратките откъслечни преживявания, описани в новите книги, опит, преживян от един възприемчив човек, започнал от съвременното неверие и стигнал до признаването на истините на

православното християнство - и то дотолкова, че завършил дните си като

монах. Тази малка книга може да се използва като "контролен" случай, по

който да се съди за новите случаи. Тя е одобрена като несъдържаща нищо

противно на православното учение за задгробния живот от един от водещите

провославни писатели-мисионери в началото на века - архиепископ Никон

Вологодски.

След като описва края на агонията - завършек на физическата си смърт и

ужасната тежест, притискаща го към земята, авторът разказва: "Изведнъж

почувствах, че ми стана леко. отворих очи и в паметта ми, със съвършена

яснота до най-дребните подробности, се запечати това, което видях в този

момент.

Видях, че стоя сам насред стаята; в дясно от мен, заобиколили нещо в

полукръг, се бяха събрали всички от медицинския персонал... Тази група ме

учуди - те стояха около леглото ми, но какво привличаше там вниманието на

тия хора, какво гледаха, щом сега вече не бях там, а в средата на стаята?

Приближих се и погледнах това, което гледаха всички.

Там на леглото, лежах аз!

Не помня да съм изпитвал нещо подобно на страх при вида на моя

двойник, само ме обзе недоумение: как така? Чувствах себе си тук, а в същото

време там също бях аз...

Поисках да се пипна, да хвана лявата си ръка с дясната - но тя просто

премина през нея; опитах да се уловя за кръста - и ръката ми отново премина

през тялото, като в празно пространство... Повиках лекаря, но атмосферата, в

която се намирах, се оказа съвсем неподходяща за мен - тя не възприемаше и

не предаваше звуците на гласа ми - и аз разбрах пълната си изолираност от

всички околни, странната си самота, и ме обзе панически страх. имаше нещо

наистина ужасно в тази неизразима самота...

Едва когато погледнах към леглото, за пръв път си помислих - да не би с мен

да е станало това, което на нашия език, на езика на живите хора, се определя с

думата "смърт"? Тава ми дойде наум, защото моето лежащо на леглото тяло

напълно имаше вид на мъртвец.

В нашето разбиране с думата "смърт" неразделно е свързана представата за

някакво унищожаване, прекратяване на живота, тогава как можех аз да мисля, че съм умрял, щом ни за миг не съм губил самосъзнанието си, щом се

чувствах все така жив, всичко чувах, виждах, осъзнавах, можех да се движа, да мисля и говоря?

Изолацията от всички околни и раздвоението но личността ми вероятно

можеха да ми обяснят случилото се, ако вярвах в съществуването на душата, ако бях религиозен, но аз не бях и затова се ориентирах само от това, което

чувствах, а усещането, че съм жив беше толкова ясно, че аз само недоумявах

от странното явление, бидейки съвсем неспособен да свържа усещанията си с

традиционната представа за смъртта, т.е. чувствайки и съзнавайки себе си, да

мисля, че не съществувам...

Когато по-късно си спомнях и обмислях тогавашното си състояние, направи ми впечатление единствено това, че умствените ми способности

действаха и тогава със удивителна енергия и бързина..."

В ранната християнска литература състоянието на душата в първите минути

след смъртта не се описва с такива учудващи подробности (там винаги се

набляга на по-силните преживявания, които настъпват по-късно). Вероятно

едва в наше време, когато отъждествяването на "живота" с "живото тяло" е

станало толкова пълно и убедително,може да се очаква отделянето на толкова

внимание и на първите минути, когато очакванията на съвременния човек

изцяло се преобръщат с главата надолу - смъртта не била край, животът

продължава, на душата се открива едно съвършено ново състояние!

Разбира се, в този опит няма нищо, което да противоречи на православното

учение за състоянието на душата след смъртта. Някои, критикувайки горния

случай, се съмняват дали човека е бил мъртъв, щом след няколко минути са

го съживили, но това е само въпрос на техника, за която ще разкажем по-нататък. остава фактът, че през тези няколко минути (а понякога и минути

преди смъртта) е имало преживявания, които не може да се обяснят просто

като "халюцинации". Нашата задача сега е да открием как трябва да се

разбират тези случаи.

Срещата с други хора

След смъртта, душата остава в първоначалното си състояние съвсем

кратко. д-р Моуди посочва няколко случая, когато хората внезапно са

виждали вече покойните си роднини и приятели дори преди смъртта си.

"Лекарят изгуби надежда да ме спаси и каза на роднините ми, че

умирам... Осъзнах, че всички тези хора бяха там; струваше ми се, че почти на

тълпи се рееха близо до тавана на стаята. Това бяха все хора, които познавах

през изминалия си живот, но все починали. Разпознах баба си и момичето, което познавах още като ученик, и много други роднини и приятели... Това бе

много щастливо събитие и аз чувствах, че те са дошли да ме защитят и

придружат."

Този опит от срещата с починали приятели и роднини в момента на смъртта в

никакъв случай не е ново откритие, даже сред съвременните учени. Преди

около петдесет години той е послужил като тема на една малка книга, написана от пионера на съвременната "парапсихология" сър Уйлям Барет

("Видения на смъртното легло", Лондон, 1926). След появата на първата

книга на д-р Моуди бе публикувано едно много по-подробно описание на

тези случаи, вдъхновено от книгата на сър Уйлям, от което стана ясно, че

авторите му в течение на много години са провеждали систематични

изследвания на умиращите. Тук трябва да разкажем накратко за откритията

на тази книга (Карлис Осис и Ерлендър Харалдсън, "В смъртния час", Ню

Йорк, 1977).

Книгата е първата изцяло "научна" публикация за опита от умирането. Тя е

основана на резултатите от обработката на подробни въпросници и разговори

със случайно подбрана група от лекари и медицински сестри в източната част

на САЩ и в Северна Индия (последната е избрана за максимална

обективност, с цел да се проверят различията в опита, които могат да

възникнат поради националните, психологически и религиозни особености).

Полученият в резултат на това материал включва повече от хиляда явявания

и видения на умиращи (и на няколко върнати към живот от състояние на

клинична смърт). Авторите стигат до извода, че като цяло откритията на д-р

Моуди се съгласуват с тяхното откритие. Те установяват, че явяванията на

починалите роднини и приятели (а в Индия - многобройни явявания на

индуски "богове") на умиращите често стават в последния час, а обикновено -

в последния ден преди смъртта. Приблизително в половината от случаите е

налице видение на някаква неземна, подобна на "рай4 обстановка, която

предизвиква и такива чувства (преживяването на "рая" ще бъде разгледано

по-нататък).

Това изследване е особено ценно с прецизното разграничаване на

несвързаните предсмъртни халюцинации от ясните отвъдни явявания и

видения, а също и със статистическия анализ на фактори като употреба на

халюциногенни препарати, висока температура или заболявания и

увреждания на мозъка, всеки от които може да предизвика обикновени

халюцинации, а не истинско преживяване на нещо, ставащо извън разума на

самия болен. Много важно е откритието на авторите, че най-цялостните и

явно отвъдни преживявания имат болните, които са в най-пълен контакт с

тукашната действителност и най-малко са склонни към халюцинации; в

частност тези, на които се явяват починали или духовни същества, напълно

осъзнавайки, че се намират в болнична обстановка. Нещо повече - авторите са

установили, че халюциниращите обикновено виждат живи хора, докато

истинските явявания на умиращите по-скоро са на починали лица. Макар и да

проявяват предпазливост в изводите си, авторите са склонни "да приемат

хипотезата за задгробния живот като най-логично обяснение на всички

данни". По такъв начин книгата допълва откритията на д-р Моуди и

поразително потвърждава опита от срещата с починали и с духовни същества

по време на умирането. Дали действително тези същества са тия, за които ги

приемат умиращите - това е въпрос, който ще разгледаме по-нататък.

Тези открития, разбира се се твърде поразителни, ако бъдат разгледани на

фона на агностицизма и безверието, които отдавна са характерни за

съвременната наука. От друга страна, за православния християнин в тях няма

нищо учудващо, ние знаем, че смъртта е само преход от една форма на

съществуване към друга, и сме запознати с многобройни явявания и видения

на умиращи - и светии и обикновени грешници. Св. Григорий Велики

(Двоеслов), като описва в своите "Беседи" много такива случаи, обяснява

срещата с други хора така:

"Често се случва на прага на смъртта душата да узнае тези, с които ѝ

предстои да дели вечното си обиталище за еднаква вина или еднаква

награда". Св. Григорий отбелязва особено за хората с праведен живот, че

"често се случва на праведниците по време на умирането си да видят

светиите, живели преди тях, така че да не ги плаши мъчителната мисъл за

смъртта; за да се освободят безболезнено и без страх от връзките на плътта

си, по това време пред умствените им очи се явява обществото на небесните

граждани". В следващите глави той посочва примери на явявания на ангели, мъченици, апостол Петър, Божията Майка и Самия Христа на умиращи хора.

Д-р Моуди ни дава един пример за среща на умиращ не с роднина или

духовно същество, а със съвсем непознато лице: "Една жена ми разказа, по

време на излизане от тялото си видяла не само своето прозрачно духовно

тяло, но и тялото на друго лице, починало съвсем наскоро. Тя не знаела кое е

това лице" ("Живот след живота"). Св. Григорий в "Диалози" описва подобно

явление - той разказва за няколко случая, когато умиращия казва името на

друго лице, умиращо в същото време на друго място. И това съвсем не е

ясновидство (което се дава само на светиите), защото св. Григорий описва как

един обикновен грешник, явно обречен на ада, изпратил хора при някой си

Стефан, когото не познавал и който умирал по същото време, за да му каже, че "нашият кораб е готов да ни откара в Сицилия" (тъй като е място с висока

вулканична активност, Сицилия напомняла за ада). Това очевидно е същото, което сега се нарича "екстрасензорно възприятие" и у мнозина особено се

изостря преди смъртта, разбира се, продължава и след нея, когато душата е

вече напълно извън властта на физическите сетива.

Следователно това частно "откритие" на съвременната психологическа наука

само потвърждава нещо, което вече е известно на читателя на

раннохристиянската литература за срещите по време на умирането. Макар, че

тези срещи явно не стават задължително преди смъртта на всеки, те все пак

могат да се нарекат "универсални" в смисъл, че се получава независимо от

националността, религията или светостта на живота.

От друга страна, опитът на един християнски светия, макар и да има същите

общи черти, които може да се преживеят от всекиго, има и съвсем друго

измерение - измерение, което не се поддава на определяне от изследователите

- психиатри. В този опит често се проявяват особените значения на Божието

благоволение, а виденията от другия свят често са видими за всички или за

повечето от околните, а не само за умирщия. Ще цитираме само един такъв

пример от същите "Беседи" на св. Григорий:

"Точно в полунощ те бяха до постелята на Ромула. Изведнъж от небесата

слезе светлина и изпълни цялата килия, като сияеше толкова ярко, че порази

сърцата на присъстващите с неописуем страх... След това се чу лек шум, като

от някаква голяма тълпа хора. Вратата на килията започна да се разтърсва, като че ли в нея се блъскаха влизащи тълпи. Хората в килията чувстваха как

говорят влезлите, усещаха присъствието им, но поради необикновения страх

и светлината не можеха да виждат, тъй като страхът, и самата яркост на тая

светлина поразяваха и затваряха очите им. Веднага след светлината се

разнесе необикновено благоухание и приятния аромат успокои душите им, поразени от сиянието на светлината.

Когато обаче те не можеха повече да понасят толкова силна светлина, Ромула

започна да утешава с ласкав глас стоящата до нея и трепереща Редемпта, нейната наставница в добродетелите, като и казваше: "Не бой се , майчице, аз

още не умирам." Благоуханието остана още три дни, а през нощта на

четвъртия Ромула отново повика наставницата си и когато тя дойде, умиращата помоли да приеме св. причастие. Ни самата Редемпта, нито

съученичката на болната не се отделиха от нея. И ето, внезапно на

площадката пред вратата се появиха два пеещи хора... светата душа на

Ромула се освободи от тялото. Когато тя се възнасяше към небето и гласовете

на пеещите се издигаха все по-високо, псалмопеенето се чуваше все по-слабо

и по-слабо, докато не изчезнаха на края и звуците на псалмопеенето и

"благоуханието." Православните християни ще си спомнят подобни случаи от

житията на много светии: св. Сисой, св. Таисия, Теофил Киевски и др.

Навлизайки в това изследване на опита от умирането и смъртта, трябва да

помним за голямата разлика между общия опит на умиращите, който сега

предизвиква такъв интерес, и благодатния опит от смъртта на праведните

православни християни. Това ще ни помогне по-добре да разберем някои

загадъчни страни на смъртта, които се наблюдават в наше време и са описани

в литературата.

Разбирането на тази разлика може, например, да ни помогне да

идентифицираме явяванията, които виждат умиращите. Действително ли

роднините и приятелите идват от царството на мъртвите, за да се явят на

умиращия? И различават ли се самите тези явявания от предсмъртните

видения на праведните християни?

За да отговорим на този въпрос, да си спомним, че лекарите Осис и

Харалдсън съобщават, че много от умиращите индуси виждат "боговете" от

своя индуски пантеон (Кришна, Шива, Кали и т.н.), а не близки роднини и

приятели, както обикновено става в Америка. Но ап. Павел ясно е казал, че

тези "богове" в действителност са нищо (1 Кор. 10:20). В такъв случай кого

виждат умиращите индуси? Осис и Харалдсън смятат,

че идентифицирането на съществата, с които става срещата, в голяма степен е

резултат на субективна интерпретация, основана на религиозни, културни и

лични предпоставки. Това мнение изглежда разумно и уместно в повечето

случаи. По същия начин и в американските случаи покойните роднини

вероятно не присъстват в действителност, както му се струва на умиращия.

Св. Григорий Велики казва, че умиращият само "разпознава" хората, докато

на праведните "се явяват светиите от Небето" - различие, което не само

показва разликата в описанията на праведниците и обикновените грешници

по време на умирането, но също така и непосредствено свързано с различното

посмъртно състояние на светиите и обикновените грешници. Светиите имат

голяма свобода да се застъпват за живите и да им идват на помощ, докато

починалите грешници, с изключение на някои особени случаи, нямат контакт

с живите.

Това различие ясно е изложено от Блажени Августин, латински отец на

Църквата от 5 век, в трактат, написан по молба на св. Павлин Нолански на

тема "относно грижите за умрелите", където той се опитва да примири

несъмнения факт, че светиите, както например мъченикът Фелик Йолански, ясно са се явявали на вярващите, със също така несъмнения факт, че като

правило починалите не се явяват на живите.

Като излага основаното на св. Писание православно учение, че "душите на

умрелите се намират на такова място, където не виждат какво става и се

случва в този смъртен живот" (гл. 13), и собственото си мнение, че случаите

на привидни явявания на починали пред живите обикновено са или "дело на

ангелите", или "лукави видения", внушени от бесовете - например с цел да

създадат у хората погрешна представа за задгробния живот - Блажени

Августин минава към разликата между привидните явявания мъртви

и истинските явявания на светии.

"По какъв начин мъчениците показват със самите си благодеяния, давани на

тези, които ги търсят, че се интересуват от делата на хората, ако мъртвите не

знаят какво правят живите? Защото не само чрез действието на благодеянията

си, но и лично пред хорския взор се е явявал Феликс изповедник, когато

варварите обсаждали Нола. Ти (еп. Павлин) молитвено се наслаждаваш на

това негово явяване. Ние сме чули за това не от неясни слухове, а от

заслужаващи доверие свидетели. Наистина по Божествен начин се проявяват

нещата, които се различават от обикновения ред, даден от природата на

различните видове сътворени неща. Това, че нашият Господ, когато пожела, внезапно претвори водата във вино, не извинява неразбирането ни на

собствената ценност на водата като вода. В действителност това е рядък

единичен случай на такова божествено действие. Освен това възкръсването

на Лазар от мъртвите не означава, че всеки умрял човек възкръсва, когато

поиска, или че мъртвият може да бъде повикан обратно към живота на живия

така, както будния може да събуди спящия. Едни събития са характерни за

човешките действия, а други се явяват като признаци на божествената сила.

Някои неща стават по естествен път, а други - по чудесен (чрез чудо -

бел.прев.), макар Бог и да присъства в естествения ход на нещата, природата

да съпътства чудото. Щом е така, не трябва да се мисли, че всеки от умрелите

може да се намесва в работата на живите само поради това, че мъчениците се

явяват за изцеление и помощ на някои хора. по-скоро трябва да се мисли

така: мъчениците участват в работата на живите чрез божествената власт, а

самите мъртви нямат власт да се намесват в тях" ("Грижа за умрелите", гл. 16)

Действително, ако вземем като пример светите отци от близкото минало, като

стареца Амвросий Оптински - те учат, че съществата, с които се общува на

спиритическите сеанси, са бесове, а не души на починали; също и тези хора, които са изучавали задълбочено спиритическите явления, са стигали до

същите изводи, ако са имали поне някакви християнски критерии в

разсъжденията си.

Следователно можем да не се съмняваме, че светиите действително се явяват

на праведниците по време на умирането им, както е описано в много жития.

Обикновените грешници често виждат явяването на роднини, приятели или

"богове" според това, какво очакват или са готови да видят умиращите.

Точната природа на тези явления вероятно е трудна да се определи.

Несъмнено това не са халюцинации, а част от естествения опит от смъртта, нещо като знак за умиращия, че се намира на прага на ново царство, където

законите на обикновената материална действителност вече не действат. В

това състояние няма нищо извънредно; то явно е неизменно за различните

времена, места и религии.

"Срещата с другите" обикновено става непосредствено преди смъртта, но тя не бива да се бърка с една друга среща, която искаме да опишем -

срещата със "светещото същество".

"Светещото същество"

Д-р Моуди описва тази среща като "възможно най-невероятния от

всички елементи в изучените от мен съобщения, който оказва най-дълбоко

въздействие върху личността" ("Живот след живота"). Повечето хора описват

това преживяване като поява на светлина, която бързо увеличава яркостта си, и всички възприемат като някаква личност, изпълнена с топлина и любов, която привлича починалия като магнит. Идентифицирането на това същество, изглежда, зависи от религиозните възгледи на личността; само по себе си то

няма определена форма. Някои го наричат "Христос", други - 4ангел".

Очевидно всички разбират, че това е същество, изпратено от някъде да ги

придружава. Ето някои от разказите за това преживяване.

"Чух лекарите да казват, че съм мъртъв, и веднага почувствах, че сякаш

пропадам надолу, даже като че ли плавам... Бях в пълен мрак, с изключение

на това, че виждах в далечината тази светлина. Това беше много, много ярка

светлина, но в началото не твърде голяма по размери. Докато се приближавах

към нея, тя ставаше все по-голяма".

Друг човек след смъртта си почувствал, че "плавайки", навлиза в тази чиста, кристално бистра светлина... "На земята няма такава светлина. В

действителност аз никого не видях в нея, но въпреки това тя има особена

индивидуалност - определено има. Тава е светлината на съвършеното

разбиране и съвършената любов."

"Бях извън тялото си: това бе несъмнено, защото можех да виждам

собственото си тяло там, на операционната маса. Душата ми бе излязла! Най-напред се почувствах много зле от това, но после се появи тази наистина ярка

светлина. Отначало тя изглеждаше малко смътна, но после заприлича на

огромно поле. Когато най-напред се появи светлината, не бях сигурен какво

става,но после тя ме попита готов ли съм да умра - или поне аз го възприех

така."

Почти винаги това същество започва общуването си с току-що починалия

повече с "предаване на мисли", отколкото с думи. То винаги му казва едно и

също и тези, които са го преживели, възприемат въпроса му като: "Готов ли

си да умреш?" или "Кое от това, което си извършил през живота си, можеш да

ми покажеш?" Понякога, във връзка с това същество, умиращия вижда нещо

като "обратен филм4 за събитията в живота си. Всички обаче подчертават, че

това същество не произнася каквато и да е "присъда" над изминалия им живот

или постъпки - то просто ги подтиква да размислят за живота си.

Осис и Харалдсън също отбелязват в изследванията си някои срещи с това

същество, като подчертават, че появата на светлина е "типично качество на

отвъдните посетители" и предпочитат подобно на д-р Моуди да наричат

съществата, виждани или усещани в тази светлина, просто "светли фигури", а

не духовни същества или божества, както често ги възприемат

умиращите. Кои или какво са "светещите същества"?

Мнозина ги наричат "ангели4 и посочват положителните им качества - те са

"светли", пълни с "любов и разбиране" и внушават мисълта за

"отговорността" за своя живот. Но ангелите, известни на православния

християнски опит, са много по-определени и по външност, и по функция, отколкото тези "светещи същества". За да разберем това и да видим какво

могат те, нужно е да изложим тук православното християнско учение за

ангелите, а след това, в частност, да изследваме природата на ангелите, придружаващи душата по пътя към задгробния живот.

ГЛАВА ВТОРА

Православното учение за Ангелите

Знаем от думите на Самия Христос, че в момента на смъртта ангели

посрещат душата: "Умря сиромахът, и занесоха го Ангелите в лоното

Аврамово"( Лук. 16:22 ).

Също от Евангелието знаем в какъв вид се явяват ангелите: "Ангел

Господен... Видът му беше като светкавица, а дрехата му - бяла като сняг"

(Мат. 28:2-3); "момък, облечен в бяла дреха" (Марк. 16:5); "два Ангела в бяло

облекло" (Йоан. 20-12). По време на цялата християнска история ангелите са

се явявали като бляскави юноши, облечени в бяло. Иконографската традиция

за явяванията на ангели винаги през вековете се е съгласувала с това, изобразявайки само такива бляскави юноши (често с две крила, които, разбира се, са символични и при появата на ангели обикновено не се виждат); Седмият Вселенски събор (787 г.) е постановил, че ангелите трябва винаги да

се изобразяват само в един вид - като мъже. Западните "купидони" от

Ренесанса и следващите периоди са вдъхновени от езичеството и нямат нищо

общо истинските ангели.

И наистина съвременният римокатолически (и протестански) Запад

много се е отдалечил от учението на С. Писание и раннохристиянското

предаване не само в художественото изобразяване на ангелите, но и в самото

учение за духовните същества. Уточняването на тази грешка е съществено за

нас, ако искаме действително да разберем истинското християнско учение за

посмъртната съдба на душата.

Един от великите Отци от близкото минало, еп. Игнатий Брянчанинов (+1867

г.), е видял тази грешка и е посветил цял том от събраните си съчинения на

разкриването и на излагането на истинското православно учение по този

въпрос (т. 3, изд. на Тузов, Спб. 1886), като критикува възгледите на един

образцов римокатолически труд от 19 век (абат Бержие, "Богословски

речник"), еп. Игнатий отделя значителна част от тома (стр. 185-302) на

борбата със съвременната мисъл, основана на философията на Декарт (18 век

), че всичко извън царството на материята просто принадлежи към царството

на "чистия дух". Тази мисъл, всъщност, поставя безкрайния Бог на нивото на

различните крайни духове (ангели, бесове, души на починали хора). Тя е

особено широко разпространена в наше време (без при това нейните

привърженици да виждат всичките ѝ последствия), и в голяма степен

обяснява заблудите на съвременния свят по отношение на "духовните неща"

- към всичко, което е извън материалния свят, се проявява голям интерес и в

същото време често почти не се прави разлика между Божественото, ангелското, бесовското или това, което е просто резултат от необикновените

човешки възможности или на въображението.

Абат Бержие е учил, че ангелите, бесовете и душите на умрелите са

"чисто духовни", следователно те не са подвластни на законите на времето и

пространството, и ние можем да говорим за тяхната "форма" или "движение"

само метафорично, а когато Бог им позволява да въздействат върху телата, те

трябва да се облекат в някакво ефирно тяло" (еп. Игнатий, т. 3, стр. 193-5). Даже един добре осведомен във всички други отношения

римокатолически труд от 20 век за съвременния спиритизъм повтаря това

учение, като заявява например, че ангелите и бесовете "могат да вземат

необходимия им (за да станат видими за хората) материал от по-низшата

природа, била тя одушевена или неодушевена". Самите спиритисти и

окултисти са възприели тази идея от съвременната философия. един такъв

апологет на свръх естественото християнство, К.С.Люис (англичанин), правилно критикува съвременната "представа за небесното само като

състояние на ума", но все пак той очевидно в някаква степен е повлиян от

съвременното мнение, че "тялото, местоположението и движението му, както

и времето, изглеждат днес несъществени за висшите сфери на духовната

активност" (К. С. Люис, "Чудеса", Ню Йорк, 1967). Подобни възгледи са

резултат на съвременния материализъм поради изгубването на контакта с

истинското християнско учение и духовен опит.

За да се разбере православното учение за ангелите и другите духове, трябва най-напред да се забрави излишно опростената съвременна дихотомия

"материя-дух" (истината е по-сложна и в същото време толкова "проста", че

тези, които все пак са способни да вярват в нея, вероятно ще изглеждат на

всички останали като "наивни буквалисти").

Св. Василий Велики в книгата си за Св. Дух твърди, че "при небесните

сили същността е въздушният, ако може да се каже така, дух или

невещественият огън... Затова те са ограничени по място и са невидими (за

околните - бел. прев. ), когато се явяват на светиите във вида на собствените

си тела". И по-нататък: "вярваме, че всяка (от Небесните силе) се намира на

определено място. Защото Ангелът, явил се на Корнилий, не е бил в същото

време при Филип (Деян. 8:26, 10:3), И Ангелът, разговарящ със Захария, до

"кадилния жертвеник" (Лук. 1:11), не е заемал в същото време свойственото

му място на небето" (гл. 16, 23; т. 1, стр. 608, 602).

По подобен начин учи св. Григорий Богослов: "Вторичните, след

Троицата, светлини, имащи царска слава, са светлите невидими ангели. Те

свободно обикалят около Престола, защото са бързоподвижни умове, огън и

божествени духове, бързо движещи се във въздуха" (Беседа 6 "За разумните

същества").

И така, понеже са "духове" и "огнен пламък" (Пс. 103:41, Евр.. 1:7) и

пребивават в такъв свят, където земните закони на времето и пространството

не действат по толкова материални (ако можем да се изразим така) начини, то

някои от отците без колебание говорят за "въздушните тела" на ангелите.

Преп. Йоан Дамаскин, като обобщава в 8 век учението на отците преди него, пише:

"Ангелът е същество, надарено с разум, винаги подвижно, притежаващо

свободна воля, безтелесно, служещо на Бога, по благодат получило

безсмъртие за природата си, а вида и определението на това същество знае

само и единствено Създателят. То се нарича безтелесно и невеществено в

сравнение с нас, защото всичко, съпоставено с Бога, Който Единствен е

несравним с нищо, се оказва грубо, и веществено, защото само Едното

Божество е истински невеществено и безтелесно". И по-нататък: "Те могат да

бъдат описани, защото когато са на небето, ги няма на земята, а когато Бог ги

прати на земята, те не остават на небето; за тях обаче не са прегради стени и

врати, ключалки и печати, защото са неограничени. Наричат ги неограничени, защото се явяват на достойните хора, които Бог им посочва, не такива, каквито са, но в изменен вид, според това, как тези хора са способни да

виждат" (П; 3,стр.. 45-47).

Като казва, че ангелите се явяват "не такива, каквито са", преп. Йоан

Дамаскин не противоречи, разбира се, на св. Василий, който учи, че ангелите

се появяват "във вида на собствените си тела". И двете изказвания са верни, както може да се види от многобройните описания на явявания на ангели в

Стария Завет. Така архангел Рафаил в продължение на няколко седмици е бил

спътник на Товия и никой ни веднъж не допускал, че това не е човек, когато

обаче накрая ангелът се открил, той казал: "През всичките дни вие ме

виждахте, но аз не ядох и не пих - само наглед ви се струваше тъй" (Тов.

12:19). Също така и трите ангела, явили се на Аврам, изглеждали, че ядат и ги

мислели за хора (Бит. 18 и 19 гл.).

По подобен начин св. Кирил Иерусалимски в своите "Катехически слова" ни

поучава за ангела, явил се на Даниил, че "Даниил при вида на Гавриил се

разтреперил и паднал на лицето си, и макар да бил пророк, не посмял да му

отговори, докато ангелът не са превърнал в подобие на син човечески"

("Катехически слова", 9, 1№). В книгата на Даниил (гл.. 10) обаче четем, че

даже при първата си появяване ангелът е имал човешки облик, само че

толкова ярък ("лицето му - като вида на светкавица, очите му - като запалени

светила, ръцете му и нозете му по вид - като лъскава мед"), че бил непоносим

за човешките очи. Следователно външността на ангела е същата, като на

човека, но тъй като ангелското "тяло" е нематериално и самото гледане на

огненото му, сияещо явяване може да зашемети всеки човек, който все още е

в плът, явяванията на ангелите по необходимост трябва да бъдат

приспособени към гледащите ги хора, като се представят по-слабо сияещи и

внушаващи страх, отколкото са в действителност". Вж. в Приложение 3

откъса относно явяването на ангела на стареца Захарий.

Колкото до човешката душа, Блаж Августин учи, че когато тя се отдели от

тялото, "самият човек, с когото става това, вижда себе си дотолкова подобен

на собственото си тяло, че изобщо не може да види никаква разлика, макар че

не е в плът, а е само дух" (4Божият град", кн. 21,10). Сега тази истина е

многократно потвърдена от личния опит на хиляди хора, върнати към живот в

наше време.

Ако говорим обаче за "телата" на ангелите и другите духове, трябва да

избягваме да им приписваме каквито и да е груби материални

характеристики.

В крайна сметка, както учи преп. Йоан Дамаскин, на тези 4същества

вида и определението знае единствен Създателят" (И:3, стр. 45). На Запад

Блаж. Августин пише, че няма никаква разлика, дали предпочитаме да

говорим за "въздушните тела" на бесовете и другите духове, или ги наричаме

"безтелесни" ("Божият Град", 21, 10).

Самият еп. Игнатий може би донякъде излишно се е интересувал от

обяснението на ангелските "тела" чрез понятията на научните знания от 19

век за газовете. По тази причина е възникнал определен спор между него и еп.

Теофан Затворник, който смятал за необходимо да подчертае простата

природа на духовете (които, разбира се не се състоят от елементарни

молекули, както е при всички газове).

Ако точното определение на ангелската природа е известна само на Бога, то

разбирането на действията на ангелите (или поне в този свят) е достъпно за

всекиго, защото за да има много свидетелства както в Писанието и

светоотеческата литература, така и живота на светиите. За да разберем

напълно явленията, които се случват на умиращите, трябва в частност да

знаем как се явяват падналите ангели (бесовете - бел. прев). Истинските

ангели винаги се явяват в същинския си вид (само че по-малко ослепителен, отколкото е в действителност) и действат само с цел да изпълнят волята и

повелите на Бога. Докато падналите ангели, макар понякога и да се явяват в

собствения си вит (св. Серафим Саровски от собствен опит го описва като

4гнусен"), обикновено приемат различен облик и правят много "чудеса" чрез

властта, която получават заради подчинението си на "княза на въздушната

власт" (Еф. 2:2). Тяхното постоянно местообитание е въздухът, а основното

им занимание - да съблазняват или плашат хората и така да ги увличат към

гибел. Именно против тях води борба християнинът: "Нашата борба не е

против кръв и плът, а против началствата, против властите, против

светоуправниците на тъмнината от тоя век, против поднебесните духове на

злобата" (Еф. 6:12).

В своя малко известен трактат 4Определяне на бесовете", написан в отговор

на молба да обясни някои от многобройните бесовски явления в древния

езически свят, Блажени Августин дава добра обща представа за делата на

бесовете:

"Природата на бесовете е такава, че чрез свойственото на въздушното

тяло сетивно възприятие те твърде много превъзхождат възприятието, което

имат земните тела, а също и по бързина, благодарение на по-добрата

подвижност на въздушното тяло, те несравнимо превъзхождат не само

движенията на хората и животните, но даже и полета на птиците. Надарени с

тези две способности, доколкото те са свойствени на въздушното тяло, те

предсказват и съобщават за много неща, за които са узнали много по-рано, а

хората се учудват на това поради бавното земно възприятие. Освен това през

дългия си живот бесовете са натрупали много по-голям опит в различни

събития, отколкото придобиват хората през краткия период но живота си.

Посредством тези свойства, присъщи на въздушното тяло, бесовете не само

предсказват много събития, но извършват много чудесни (с характер на чудо

- бел. прев.) деяния ("Определение на бесовете", гл. 3).

Много бесовски 4чудеса" и зрелища са описани в пространна беседа на св.

Антоний Велики, вкючена от св. Атанасий житието му, където също се

споменават 4леките тела на бесовете" (гл. 11). Житието но св. Киприян, бивш

магьосник , също съдържа многобройни описания на бесовски

превъплъщения и чудеса, съобщени от действителни участници в тях.

Класическо описание на бесовски действия се съдържа в седмата и осмата

беседа на св. Йоан Касиан, велик галски Отец от 5 век, който първи е предал

на Запада пълното учение на източното монашество. Св. Касиан пише:

"Голямо множество зли духове изпълва въздуха, който се разлива между

небето и земята и в който те летят неспокойно и не безцелно. Така че

Провидението Божие за добро ги е скрило и направило недостъпни за

погледите човешки - иначе от страх пред нападението им или от страшния

вид на лицата, в които те по волята си се превръщат и преобразуват, щом

поискат, хората биха се измъчвали от непоносим ужас до пълно

изнемощение..."

А че нечистите духове се управляват от по-зли владетели и са им подчинени, освен от свидетелствата на св. Писание, които четем в Евангелието, в разказа

за отговора на Господа към клеветата на фарисеите: "И ако Аз изгонвам

бесовете чрез Велзевула бесовския княз..." (Мат. 12:27) - научаваме също и от

ясните видения и многото преживявания на светиите. "Когато един наш брат

пътешествал в тази пустиня, при настъпването на вечерта намерил някаква

пещера, спрял се там и решил да извърши в нея вечерната си молитва. Докато

пеел псалми, както обикновено, минало полунощ. След края на молитвеното

правило, като пожелал да успокои малко умореното си тяло, той си легнал и

изведнъж видял безбройни тълпи демони, събиращи се отвсякъде, които в

безкрайна върволица и в твърде дълги редове минавали край него, като някои

вървели пред началника си, а други го следвали.

Най-после дошъл князът им, който и по размери бил по-голям, и по вид по-страшен от тях; и като поставили престол и той седнал на издигнатия

трибунал (мястото на съдията), започнал усърдно и подробно да разглежда

действията на всеки от тях, и тези, които казвали, че още не са успели да

прелъстят съперниците си, заповядвал да изгонят от лицето му с упреци и

ругатни, като безделници и небрежни, и ги укоряваше с яростен рев, че

напразно са пропилели толкова време и труд. Тези пък, които заявяваха, че са

прелъстили определените им хора, изпращаше с големи похвали, сред

всеобщия възторг и одобрение, като най-храбри воини за пример на всички

прославени. Един от най-злите духове сред тях, като приближи, със

злорадство доложи за знаменитата си победа - бе успял, след 15 години

постоянно изкушаване, да победи същата тази нощ и да вкара в блуд един

добре известен монах, чието име той споменал. При това съобщение

необикновена радост обзела всички и той отминал, възвеличен от високите

похвали на княза на тъмнината и увенчан с голяма слава. С настъпването на

зората цялото множество демони изчезнало от погледа на отшелника."

("Беседи"), 8 - 12, 16, руски превод на еп. Петър, Москва, 1891, стр. 313, 315).

Подобни неща са се случвали с много православни християни дори и до

нашето столетие. Напълно очевидно е, че това не са сънища или видения, а

срещи в състояние на бодърстване с бесовете - такива, каквито са - но, разбира се, само след отварянето на духовните очи на човека, за да може той

да вижда тези същества, които обикновено са невидими за човешкото око.

Съвсем доскоро може би само шепа, старомодни" или "простодушни"

православни християни можеха все още да вярват в "буквалната истинност"

на подобни разкази; дори и сега някои православни християни трудно им

вярват - дотолкова убедителна бе съвременната вяра в това, че ангелите и

бесовете са "чисти духове" и не действат по такива "материални" начини.

Единствено само поради голямото нарастване на бесовската активност през

последните години тези разкази започват отново да изглеждат най-малкото

правдоподобни. Широкоразпространените в наши дни съобщения за

"следсмъртни" преживявания също откриха областта на нематериалната

действителност за много от обикновените хора, които нямат контакт с

окултното, а ясното и правдиво обяснение на това царство и неговите

същества стана една от нуждите на нашето време. Такова обяснение може да

даде само православното християнство, съхранило до наши дни истинското

християнско учение.

Сега да видим по-подробно как ангелите (и бесовете) се появяват в

момента на смъртта.

ГЛАВА ТРЕТА

Явявания на ангели и бесове в смъртния час

В тези случаи починалият обикновено бива посрещнат от два ангела.

Eто как ги описва авторът на "Невероятно за мнозина..." "И едва тя

(старицата - болногледачка) произнесе тези думи ("царство му небесно, вечен

покой..."), до мене се появиха два ангела и аз някак си разбрах, че единият е

моя Ангел-Пазител, а другият ми беше неизвестен." (По-късно един

благочестив странник му обяснил, че това е бил "ангелът-посрещач"). Св.

Теодора, чийто път след смъртта през въздушните "митарства" е описан в

житието на св. Василий Нови (10 век, 26 март), разказва: "Когато напълно

изнемощях, видях да се приближават към мен във вид на красиви юноши два

ангела Божии; лицата им бяха светли, очите им гледаха с любов, косите им

бяха бели като сняг и блестяха като злато; дрехите им приличаха на

светлината на мълния и на гърдите бяха кръстовидно препасани със златни

пояси." Галският епископ от 6 век св. Салвий описва своите преживявания

пред смъртта така: "Когатопреди четири дни килията ми се разтресе и вие ме

видяхте да лежа мъртъв, аз бях вдигнат от два ангела и отнесен на самия връх

на небесата" (св. Григорий Турски. "История на франките", УП, 1).

Задължението на тези ангели е да придружават душата на починалия по пътя

на задгробния живот. Нито във вида им, нито в постъпките им има нещо

неопределено - бидейки с човешки облик, те здраво хващат "ефирното тяло"

на душата и го отвеждат. "Светлите ангели я взеха (душата) на ръцете си"

(св. Теодора). "Като ме хванаха под ръка, ангелите ме изнесоха от

болничната стая направо през стената..." ("Невероятно за мнозина...") Св.

Салвий бил "вдигнат от два ангела". Подобни примери може да се дадат още

много.

Поради това не може да се твърди, че "светещото същество" от съвременните

случаи, което няма видима форма, до никъде не придружава душата, въвлича

я в разговор и ѝ показва "обратен филм" за изминалия ѝ живот, е ангелът, който я съпровожда до задгробния свят. Не всяко същество, което се появява

като ангел, наистина е ангел, "защото сам сатаната се преобразява в ангел

на светлината" (2 Кор. 11:14). и затова за съществата, които нямат и вид на

ангели, може уверено да се каже, че не са ангели. По причина, която ще се

опитаме да обясним по-нататък, в съвременния "следсмъртен опит", изглежда, никога няма среща с ангели.

Тогава дали не е възможно в действителност "светещото същество" да е

демон, който се маскира като "ангел на светлината", за да изкушава

умиращия, когато душата напуска тялото му? Д-р Моуди ("Живот след

смъртта", "Размисли"...") и други изследователи действително поставят този

въпрос, но само за да отхвърлят такава възможност във връзка с "доброто"

действие, което оказва това явление върху умиращия. Разбира се, възгледите

на тези изследователи за "злото" са наивни до крайност. Д-р Моуди

предполага, че "сатаната, изглежда, заповядва на слугите си да вървят по пътя

на омразата и разрушението" ("Живот след смъртта"), и вероятно съвсем не е

запознат с християнската литература, която описва истинската природа на

бесовските изкушения, неизменно представяни на жертвите като нещо

"добро".

Какво е обаче християнското учение за бесовските изкушения в смъртния

час?

Св. Василий Велики в тълкуванието си на псаломските думи "спаси ме

от всички мои гонители и ме избави, за да не изтръгне врагът като лъв

душата ми" Пс. 7:2-3) дава такова обяснение: "Мисля, че за мъжествените

Божии подвижници, врагове, когато избягат от всички гонения и са на края

на живота си, князът на тоя свят търси да ги задържи при себе си, ако се

намерят по тях рани, получени от борбата, или някакви петна и следи от

греха. Ако пък бъдат намерени незасегнати и чисти, тогава като непобедими, като свободни ще бъдат упокоени от Христа. Затова Пророкът се моли за

бъдещия и за сегашния живот. За тукашния казва: "спаси ме от всички мои

гонители" , а за тамошните изпитания: "и ме избави, за да не изтръгне

врагът като лъв душата ми". И това можеш да научиш от Самия Господ, който преди страданията Си казва: "иде князът на тоя свят, и в Мене той

няма нищо" (Йоан. 14:30) (т. 1, стр. 104).

Действително не само на християнските подвижници се налага да се

сблъскват с бесовско изпитание в смъртния час. Св. Йоан Златоуст в "Беседи

по Евангелист Матей" образно описва, какво се случва с обикновените

грешници по време на смъртта: "Ето защо много разкази ще чуеш за ужасите

на сетния ни край и за страшните явления, самият вид на които е непоносим

за умиращите, така че лежащите на смъртния одър го разтърсват с голяма

сила и гледат страшно околните, докато душата се мъчи да се задържи в

тялото и не иска да се раздели с него, ужасена от вида на приближаващите

Ангели. Защото, ако ние треперим, като гледаме страшни хора, то какво ли

ще бъде мъчението ни, когато видим идващите страшни Ангели и неумолими

сили, когато повлекат душата ни и я изтръгнат от тялото, когато тя много ще

ридае, но напразно и без полза" (Беседа 53, т. 3, стр. 414-5).

Православните жития на светиите са пълни с разкази за подобни бесовски

зрелища, чиято цел обикновено е да уплашат умиращия и да го принудят да

се отчае за собственото си спасение. Например св. Григорий в своите

"Беседи" разказва за един богаташ, който бил роб на много страсти: "Малко

преди смъртта си той видял застанали пред него отвратителни духове, които

свирепо се заканвали да го отнесат в адските дълбини... цялото семейство с

плач и стенания се събрали около него, макар и да не можели от думите на

самия болен, от бледното му лице и треперещо тяло да разберат; че там има

зли духове. В смъртен страх пред тези ужасни видения той се мятал насам-

натам в леглото си... И сега, почти без сили и надежда за облекчение, той

извикал: "Дайте ми време до сутринта! Потърпете поне до сутринта!" И

след това животът му свършил (4, 40). Св Григорий разказва и други подобни

случаи, както и Беда в своята "История на Английската Църква и народ"

(кн.5, гл. 13, 15). Даже в Америка през 19 век подобни случаи не са били

рядкост - една наскоро публикувана антология съдържа многобройни

предсмъртни видения на неразкаяни грешници, случили се през миналия век, които носят заглавия като: "Аз съм в огън, измъкнете ме!", "О, спасете ме! Те

ме отвличат!", "Отивам в ада!" и "Дяволът идва, за да отнесе душата ми в

ада" (Джон Майерс, "Гласове на прага на вечността", Ню Йорк, 1973).

Д-р Моуди обаче не съобщава за подобни неща - всъщност в неговата книга

всички преживявания на умиращите (със заслужаващо внимание изключение

на самоубийствата) са приятни - били те на християни или на нехристияни, на

хора религиозни или не. От друга страна, Осис и Харалдсън в своите

изследвания намират нещо не много различно от този опит.

Тези учени са открили в изследванията си на американските случаи същото, което и д-р Моуди - явяването на отвъдни посетители се възприема като нещо

положително, болния приема смъртта, това е приятно преживяване, което

предизвиква спокойствие и душевен подем, а често и прекратяване на болката

преди смъртта.

В изследванията обаче на индийските случаи поне една трета от болните, имали видения, са изпитвали страх, потиснатост и безпокойство поради

появата на "ямдути" ("вестители на смъртта" - хинди) или други

същества; тези индийци се съпротивлявали или опитвали да избягнат

отвъдните пратеници. Така например в един случай умиращ индийски

чиновник казал: "Тук има някой! Той е с каруца, навярно е ямдут. Вероятно

ще вземе някого със себе си. Той ми се подиграва, че иска да вземе

мен!... Моля ви, дръжте ме, не искам." Болката му се усилвала и той

издъхнал. Друг умиращ индиец внезапно казал: "Ето, идва ямдутът да ме

вземе. Свалете ме от леглото, за да не ме намери." Той посочи навън и

нагоре: "Ето го!" Болничната стая беше на първия етаж. Навън, до стената на

сградата, имаше голямо дърво, по чиито клони бяха накацали много врани: Щом болният получи това видение, те всички внезапно отлетяха с голям шум, като че ли някой стреля с пушка. Това ни учуди и ние и ние побягнахме навън

през отворената врата на стаята, но не видяхме нищо, което би могло да

уплаши враните. Като че ли те също бяха почувствали нещо ужасно. Щом се

случи това, болният изгуби съзнание и след няколко минути издъхна." Някои

"ямдути" имат страшна външност и предизвикват в умиращия още по-голям

страх.

Това е най-голямата разлика между американския и индийския опит от

умирането в изследванията на Осис и Харалдсън, но авторите не намират

обяснението му. естествено възниква въпросът - защо в съвременния

американски опит почти изцяло отсъства един елемент - страхът, предизвикан

от ужасните отвъдни явления, дотолкова общи както за християнския опит от

миналото, така и за съвременния индийски опит?

Не е нужно да определяме точно явяванията на умиращите, за да разберем, че

както видяхме, те в някаква степен зависят от това, , какво очаква или какво е

готов да види умиращия. Затова християните от миналите векове, които

имали жива вяра в ада и чиято съвест в края на живота им ги обвинявала, често виждали преди смъртта си бесове.

Съвременните индуси, които, разбира се, са "по-примитивни" от

американците във вярванията и разбиранията си, често виждат същества, които съответстват на техните все още твърде реални страхове от задгробния

живот, а съвременните "просветени" американци виждат видеогледки, съгласуващи се с "комфортния" им живот и убеждения, които, общо взето, не

включват реален страх от ада или увереност в съществуването на бесовете.

В действителност бесовете сами предлагат такива изкушения, които се

съгласуват с духовното съзнание или очакванията на изкушаваните. На тези, които се боят от ада, бесовете могат да се явят в ужасен вид, за да умре

човекът в състояние на отчаяние, но на тези, които не вярват в ада (или на

протестантите, които вярват, че са спасени "със сигурност", и за това не се

боят от ада), бесовете естествено биха предложили някакви други изкушения, които да не откриват толкова ясно злите им намерения. Така например те

могат да се явят на един достатъчно вече пострадал християнски подвижник в

такъв вид, че да го съблазнят, а не да го изплашат.

Хубав пример от този род е изкушението от бесовете в смъртния час на

мъченица Мавра (3 век). След като била разпната на кръст в продължение на

девет дни заедно с мъжа си, мъч. Тимотей, дяволът започнал да я

изкушава. В житията на тези светии се говори, че самата мъч. Мавра

разказала на своя съпруг и състрадалец: "Бъди добър, брате мой, и прогони

съня от себе си. Бъди буден и разбери това, което видях: стори ми се, че пред

мен стоеше един като че ли неземен човек и държеше в ръка чаша, пълна с

мляко и мед. Но аз му казах: Кой си ти ? Той отговори: аз съм ангел Божий.

Тогава му казах: да се помолим на Господа; след това той рече: дойдох при

теб за да облекча страданията ти. Видях, че много искаш да ядеш и пиеш, защото до този час не си вкусила никаква храна. Отново му казах: кой те

подсети да ми окажеш тази милост? И какво общо имаш ти моето търпение и

желания? нима не знаеш, че Бог е силен да извърши това, което е невъзможно

за хората?

Когато се помолих, видях, че този човек обръща лицето си на запад.

Така разбрах, че това е било сатанинска съблазън - сатаната искаше да ни

вкара в изкушение на кръста. След малко това видение изчезна.

После се приближи друг човек и ми се стори, че той ме доведе до една

река, в която течеше мляко и мед, и ми каза: пий. Но аз му отвърнах: вече ти

казах, че няма да пия ни вода, нито някакво друго земно питие, докато не

изпия чашата на смъртта за Христа, моя Господ, която Той Сам ще ми

приготви за спасение и безсмъртие във вечния живот. Когато казах това, човекът пи от реката и изведнъж изчезна заедно с "нея". ("Житие на св.

мъченици Тимотей и Мавра", 3 май). За третото явяване, видяно от мъченица

Мавра, явяване на истински ангел, в това изследване ще стане дума по-нататък, но и сега е ясно колко внимателен трябва да бъде християнинът, когато получава "видения" по време на умирането.

И така - смъртният час е наистина време на бесовските изкушения, и тези

"духовни преживявания", които хората получават през това време (даже ако

изглежда, че това е станало "след смъртта", за което ще говорим по-нататък), трябва да бъдат сравнени със същите християнски критерии, които важат и за

всеки друг "духовен опит". Аналогично, "духовете", които може да се видят

през това време, трябва да се подложат на всестранна проверка, което ап.

Йоан изразява така: "изпитвайте духовете, дали са от Бога, защото много

лъжепророци се явиха в света" (1 Йоан. 4:1).

Някои от критиците на съвременния "следсмъртен" опит вече посочиха

сходството на "светещото същество" с "духовете-приятели" от

медиумическия спиритизъм. Затова нека разгледаме накратко

спиритическото учение в тази му част, където се говори за "светещи

същества" и за техните съобщения. Един класически труд по спиритизъм

(Дж. Артън Хил, "Спиритизъм" - неговата история, явления и учение", Ню

Йорк, 1919) посочва, че "спиритическото" учение винаги или почти винаги се

съгласува с високите морални норми; по отношение на вярата то винаги е

теистично, винаги се отнася с уважение, но не се интересува особено от

такива интелектуални тънкости, които са занимавали отците на църковните

събори". По-нататък в книгата се отбелязва, че "ключът" и "централната

доктрина" на спиритическото учение е любовта, че спиритистите получават

от духовете "забележително знание", което ги задължава да извършват

мисионерска дейност за разпространяване на "знанието за това, че след

смъртта действително има живот" и че"съвършените" духове са лишени от

"ограниченията" на личността и стават в по-голяма степен "влияния", отколкото "личности", като все повече и повече се изпълват със

"светлина". И наистина в своите химни спиритистите буквално призовават

"светещите същества":

"Слуги на светлината преблажени,

от смъртните очи сте невидени..."

"Вестители светли прати ни в нощта,

за да прогледнат нашите сърца..."

Всичко това е достатъчно, за да се усъмним в "светещото същество", което в наши дни се явява на хора, незнаещи нищо за природата и

коварството на бесовските хитрости. Нашата подозрителност дори се

засилва, когато научаваме от д-р Моуди, че някои описват това същество като

"забавна личност" с "чувство за хумор, която "развлича" и "забавлява"

умиращия ("Живот след живота"). Подобно същество, с неговата "любов и

разбиране", в действителност много прилича на тривиалните и често

добродушни "духове" на сеансите, които без всякакво съмнение са бесове

(ако самите сеанси не са мошеничество).

В резултат на това някои отричат като бесовска измама изобщо всичките

съобщения за "следсмъртен" опит. В една книга, написана от протестанти-евангелисти, се твърди, че "съществуват нови и ненаучни опасности в цялата

тази лъжа за живота след смъртта. Даже смъртната вяра в съобщенията за

клиничния опит може, според нашите убеждения, да има сериозни последици

за вярващите в Библията. Не един искрен християнин напълно е повярвал, че

"светещото същество" е не някой друг, а Иисус Христос и, за нещастие, такива хора лесно могат да бъдат заблуждавани" (Джон Уелдън и Зола Левит,

"Имали живот след смъртта?", 1977). Освен споменаването на несъмнения

факт, че редица изследователи на "следсмъртния" опит се интересуват и от

окултизъм и даже имат контакт с медиуми, авторите на книгата си подкрепят

твърдението си, като цитират някои забележителни паралели между

съвременния "следсмъртен" опит и опита на медиумите и окултистите от

близкото минало.

В тези наблюдения, разбира се, има много истина. За съжаление, без пълното

християнско учение за задгробния живот даже и най-добронамерените

"вярващи в Библията" се заблуждават, като отхвърлят заедно с опита, който

може да се окаже бесовска имама, и истинския следсмъртен опит на

душата. И както ще видим, тези хора сами са способни да повярват на

лъжливия "следсмъртен" опит.

Осис и Харалдсън, всеки от които е имал "непосредствен опит от общуване с

медиуми", отбелязват определено сходство между явяванията, виждани от

умиращите, и опита на спиритизма. Те обаче посочват същественото, очевидно различие между тах: "Вместо продължение на земния живот

(каквото описват медиумите) преживелите смъртта предпочитат да започнат

съвсем нов начин на живот и занимания" ("В смъртния час"). В

действителност царството на "следсмъртния" опит не изглежда да е напълно

различно от царството на обикновения медиумизъм и спиритизъм, но все пак

това е царство, в което бесовските измами и лъжи не само са възможни, но и

положително трябва да ги очакваме, особено в последните дни, в които

живеем и ставаме свидетели на все нови и по-нови духовни изкушения, даже

на "големи личби и чудеса, за да прелъстят, ако е възможно, и избраните" .

(.Мат. 24:24).

Затова трябва да бъдем (като минимум) много внимателни със "светлите

същества", които като че ли се появяват в момента на смъртта. Те твърде

много приличат на бесове, които се представят за "ангели на светлината", за

да съблазнят не само умиращия, но и тези, на които той ще разкаже после

историята си ако бъде върнат към живот (за която възможност, разбира се, бесовете са добре осведомени).

В крайна сметка обаче нашето мнение за това и други "следсмъртни" явления

трябва да се основава на наученото от тях - независимо дали то е дадено от

някакво "духовно същество", видяно в момента на смъртта, или просто се

подразбира и се извежда от тези явления.

Някои от "починалите" и върнати към живот - обикновено тези, които са били

или са станали много "религиозни" - идентифицирали "светещото същество"

не с ангел, а с невидимо присъствие на Самия Христос. При тези хора

преживяването често е свързано с друго явление, което за православните

християни вероятно е най-загадъчното на пръв поглед от всичко, което се

среща в съвременните следсмъртни преживявания - виждането на "рая".

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Виждане на "небето"

В "Живота след живота" д-р Моуди отбелязва, че анкетираните

от него хора, съдейки по всичко, не са преживявали нищо от рода на

4митологическото изображение на бъдещето" и даже проявяват недоверие

към обикновения образ на рая и ада и към цялата "Представа за наградата и

наказанието в задгробния живот".

В "Размисли за живота след живота" обаче той посочва, че последните

анкети са открили многобройни преживявания от "други сфери на

съществуване, които може да се нарекат "райски". Един човек попаднал в

"селска местност с ручейчета, трева, дървета и планини"; една жена, която се

оказала в също толкова "прекрасно място", разказва: "в далечината... се

виждаше град. Там имаше здания - отделни здания. Те блестяха и

светеха. Хората там бяха щастливи. В града имаше искряща вода, фонтани...

мисля, че може да бъде наречен "град на светлината".

В действителност това преживяване, съдейки по редица нови книги, е твърде

общо. Споменатите по-горе протестантски автори вярват, че то (поне в

случаите, когато образите в него са типично библейски) е християнско и

трябва да се прави разлика между него и повечето други "следсмъртни"

преживявания, които, според убеждението им, са бесовска

измама. "Невярващите, изглежда, имат лъжлив опит от този тип, който в

Библията се приписва именно от сатаната; вярващите преживяват

доктринално правилно събития, които може да бъдат взети направо от

Писанието" (Левит и Уолдън. "Имали живот след смъртта?"). Действително

ли това е така, или опитът на вярващите и невярващите е всъщност много по-сходен, отколкото си представят тези автори?

Опитът на Бети Малц, която публикува книга за 28-минутното си

пребиваване "извън тялото" по време на клинична смърт, се счита от тези

автори за истинно християнски. След смъртта си тя веднага се оказала

"вървяща на горе по един прелестен зелен хълм... Вървях по трева с такъв

ярко зелен цвят, какъвто никога преди това не бях виждала". Придружавала я

друга, "висока мъжка фигура в мъжки дрехи. помислих си - не е ли това

ангел?... вляво от мен растяха пъстри цветя. Имаше и дървета, и храсти...

Излязохме пред великолепна сребриста постройка. Приличаше на дворец, но

без кули. Докато се приближавахме към него, чувах гласове. Бяха

мелодични, хармонични, сливаха се в хор, и аз чух думата "Иисус"... Ангелът

зави наляво и докосна с длан голяма врата, която до сега не бях забелязала.

Вратата, висока около 4 метра, беше направена изцяло от огромен бисерен

къс". когато вратата се отворила, "видях вътре нещо, което изглеждаше като

улица със златист цвят, покрита със стъкло или вода. Жълтия ѝ цвят беше

ослепителен. Не мога да го опиша. Никого не виждах, но усещах Нечие

присъствие. Внезапно разбрах, че тази светлина беше Иисус." Като получила

разрешение да мине през вратата, тя си спомнила за баща си, който се молел

за нея, вратата се затворила и тя се върнала надолу по хълма, при което

видяла слънцето, изгряващо над обсипаната със скъпоценни камъни

стена. Скоро то се превърнало в изгрева над града Тере-Хот, където тя се

върнала в тялото си в болницата и всички възприели това като "чудо" (Бети

Малц, "Моето мимолетно впечатление от вечността", Тексас).

отличава ли се в действителност това преживяване качествено от

повечето, разказани от д-р Моуди? Наистина ли това е християнско виждане

на небето? (Мисис Малц по вероизповедание е протестантка; след всичко

преживяно вярата ѝ укрепнала). Православния читател, разбира се, не е

толкова уверен в това, колкото цитираните по-горе протестантски автори.

Освен това, щом не научаваме от това преживяване как отива душата на

Небето след смъртта и през какво преминава, преди да стигне дотам, в такъв

случай то не изглежда да е особено различно от тези "светски" следсмъртни

преживявания, за които сега често пишат. Освен "християнската" окраска, придадена му от вярващата протестантка (ангелът, химнът, присъствието на

Иисус), тук има елементи, общи със "светските случаи: усещането на покой и

мир (което тя описва като рязко контрастиращо с многомесечната ѝ тежка

болест), "светещото същество" (което и други идентифицират с Иисус), приближаването до някакви други сфери, намиращи се зад определена

"граница". Освен това е малко странно, че тя е видяла изгрева на отвъдното

слънце над украсените със скъпоценни камъни стени, ако това действително е

било Небето... как трябва да се разбира това?

В някои нови книги се описва цяла поредица от аналогични преживявания, краткото разглеждане на които ще ни даде възможност много по-добре да

разберем същината на нещата.

Една от книгите бе съставена наскоро от "християнски" (повечето

протестантски) случаи на умирания и "следсмъртни" преживявания (Джон

Майерс, "Гласове на прага на вечността", 1973). В един от описаните в

книгата случаи една жена "умряла", била освободена от тялото си и отишла

на някакво място, обилно залято от светлина, струяща от "прозорци на

небето". "Това, което видях там, направи всички земни радости да

избледнеят. исках да се присъединя към радостната детска тълпа, която пееше

и лудуваше в ябълковата градина... По дърветата имаше едновременно и

благоуханни цветове, и зрели червени плодове. Докато бях там и се

наслаждавах на красотата, постепенно започнах да усещам Присъствието, присъствието на радостта, хармонията и съчувствието. Сърцето ми се

стремеше към всичко това, за да стане част от тази красота." когато след 15-минутно състояние на "мъртвец" тя се върнала в тялото си, този, различен от

нашия свят, бил за нея през останалото време на деня и целия следващ ден

много по-реален от този, в който се върнала. Това преживяване е

предизвикало привидна "духовна" радост, сравнима с изпитаната от мисис

Малц, и също е внесло в живота на този жена ново измерение, но видяният от

нея образ на "небето" е съвсем различен.

Ярко "следсмъртно" преживяване е имал лекарят от Вирджиния Джордж

Ричи. Кратко съобщение за това е публикувано през 1963г. в "Хайдпост

Мегъзин", а по-обширен вариант - във вид на книга - "Завръщане от утре". В

този случай, след продължително отделяне от тялото си, обявено за мъртво, младия Джордж Ричи се върнал в стаичката, където лежало тялото му, и едва

тогава разбрал, че е "мъртъв". При това стаята се изпълнила с обилна

светлина, която той усещал като присъствие толкова утешително, толкова

радостно и всепоглъщащо, че исках завинаги и изцяло да се отдам на

съзерцанието му". След като видял "обратния филм" на живота си, в отговор

на въпроса "Как използва времето си на земята?" той видял три

видения. Първите две, изглежда, се отнасяли до "съвсем друг свят, заемащ

същото пространство, което и нашата земя, и притежаващ много земни черти

- улици и селска местност, университети, библиотеки, лаборатории". "От

другия свят имах само мимолетно впечатление. Този път, както ми се стори, бяхме вече не на земята, а невероятно далече и без всякаква връзка с нея. И

тук, макар и отдалече видях град - но град (ако може изобщо да се помисли

такова нещо), построен от светлина... където стените, къщите, улиците като

че ли излъчваха светлина, а по тях се движеха също такива ослепително ярки

същества, както и този някой, който стоеше до мен. Това беше само

мигновено видение, защото в следващия момент стените на малката стая се

затвориха над мен, ослепителната светлина угасна и аз потънах в странен

сън." Дотогава той нищо не бил чел за живота след смъртта, а след този

случай станал активист на протестантската църква ("Гласове на прага на

вечността").

Този потресаващ случай е станал в 1943г. и както се оказва, подобни случаи

са характерни не само за "възкресенията" от последните няколко

години. Протестантският пастор Нормън Винсент Пил съобщава за редица

подобни случаи и отбелязва следното: "Халюцинации, сънища, видения - не

вярвам в това. Твърде много години съм разпитвал хората, които са били на

прага на "нещо" и са поглеждали от другата му страна, и те единодушно

говореха за красота, светлина и мир, така, че не мога да имам каквито и да

било съмнения" (Нормън Винсент Пил). В "Гласове на прага на вечността" са

дадени многобройни примери от антологиите на 19 век за виденията на

смъртното легло и предсмъртните преживявания и макар ни един от тях да не

е толкова подробен, както някои от съвременните случаи, те дават достатъчно

доказателства за значителното разпространение в онези времена на отвъдни

явления и сцени, виждани от умиращите. в тези случаи хората, които се

смятали за християни и подготвени за смъртта, имали усещането за мир, радост, светлина,виждали ангели, рай, а невярващите (в по-религиозната от

днес Америка на 19 век!) често виждали бесове и ад.

След като установихме факта на съществуването на тези видения, трябва да

се запитаме - каква е природата им? Действително ли виждането на Небето е

толкова разпространено сред тези, които умират като християни (както те

разбират това), но все пак остават извън Христовата, Православна Църква?

В нашите разсъждения за природата и ценността на такива случаи ще

започнем с повторение на подхода към въпроса за "срещата с другите". Ще

разгледаме опита на смъртта на нехристияните, за да видим действително ли

той се отличава забележимо от опита на тези, които се провъзгласяват за

християни. Ако нехристияните също обикновено виждат Небето по време на

"смъртта" или след нея, то ще трябва да разглеждаме това преживяване като

нещо естествено, което може да стане с всекиго, а не като нещо специфично

християнско. Книгата на Осис и Харалдсън предлага многобройни

доказателства в това отношение.

Тези изследователи съобщават за 75 случая на "виждане на друг свят" от

умиращи. Някои разказват за невероятно красиви ливади и градини, други

виждат голяма врата, трети чуват отвъдна музика. Често тук се намесват

твърде земни образи, както в случая с една американка, която заминала в

прекрасната градина с такси, или с индийката, която влязла в своето "Небе", яздейки крава ("В смъртния час"), или пък с жителя на Ню Йорк, който

излязъл на разкошна зелена поляна и душата му била изпълнена с "любов и

щастие", а в далечината виждал зданията на Манхатън и парк с развлечения

(Дейвид Уилър, "Пътешествия в отвъдното").

Важно е да се отбележи, че в изследванията на Осис и Харалдсън индусите

виждат "Небето" толкова често, колкото и християните, но докато последните

виждат "Иисус" и "ангели", то първите също така често виждат индуистки

храмове и богове. Още по- важно е, че дълбочината на религиозността на

пациентите, изглежда, не оказва никакво влияние върху способността им да

виждат отвъдни явления: "дълбоко религиозните хора виждаха градини, врати на Небе не по-често, отколкото по-слабо или съвсем нерелигиозните".

Действително един член на индийската комунистическа партия, атеист и

материалист, бил по време на смъртта си пренесен на "едно прекрасно място

на тази земя..." Той чул музика, а също и някакво пеене в далечината. Когато

разбрал, че е жив, той се огорчил, че трябва да напусне толкова красиво

място. Друг човек направил опит да се самоубие и умирайки казал: "Аз съм

на небето. Около мен има много къщи, много улици с големи дървета, а по

клоните им растат особено сладки плодове и пеят птички." Повечето от

преживелите подобно нещо чувстват голяма радост, покой и готовност да

приемат смъртта; рядко някой иска да се върне към живота.

И так, ясно е, че трябва да бъдем много внимателни при тълкуването на

"виденията от Небето", които виждат умиращите и "умрелите". Както и по-горе, обсъждайки "срещите с други" в гл. 2, така и сега ние трябва ясно да

различаваме истинските благодатни видения от другия свят и просто

естествените преживявания, които може би излизат от нормалната рамка на

човешкия опит, но в никакъв случай не са духовни и нищо не ни казват за

истинската реалност нито на рая, нито на ада от истинското християнско

учение.

Сега ни предстои най-важната част от нашето изследване на "следсмъртния"

и предсмъртния опит: намирането на измеренията му и преценяването му

чрез критериите на истинското християнско учение и опит от живота след

смъртта, а също и определянето на значението му за нашето време. Още сега

можем да дадем предварителна оценка на толкова разпространените видения

от Небето - повечето, а може би и всички тези случаи нямат почти нищо общо

с християнското виждане на Небето. Това не са духовни, а светски

видения. Те са толкова бързи, така лесно се получават, толкова са еднакви,

земни в своята образност, че не може да се прави никакво сериозно сравнение

между тях и истинските християнски видения на Небето (някои от тях ще

бъдат описани по-нататък). Даже най"-духовния" момент в някои от тях -

усещането за "присъствие" на Христос - още веднъж говори за духовната

незрялост на тези, които го изпитват, отколкото за нещо друго. Най-скорошните случаи предизвикват чувство, близко до "комфорта" и "мира" на

съвременните спиритически и петдесятнически движения, а не дълбоко

благоговение, страх Божий и покаяние, което е предизвиквало у

християнските светии истинското усещане за Божието присъствие; пример за

това е случаят с ап. Павел по пътя за Дамаск (Деян. 9:3-9).

Въпреки това не бива да се съмняваме, че тези случаи са нещо необикновено; много от тях не могат да бъдат сведени до халюцинации и вероятно стават в

рамките на земния живот, както го разбират обикновено, но като че ли в

някаква сфера между живота и смъртта.

Каква е тази сфера?

Сега ще се занимаем именно с този въпрос. За да му отговорим, най-напред

да се обърнем към истинските християнски свидетелства, а после, както

правят д-р Моуди и другите автори - към писанията на съвременните

окултисти и на други хора, които твърдят, че са посетили светове, различни

от нашия.

Последният източник на сведения, ако бъде разбран правилно, дава

удивително потвърждение на християнската истина.

Като начало да се запитаме - какво е това царство, в което попада душата

веднага след смъртта, според християнското учение?

ГЛАВА ПЕТА

Въздушното царство на духовете

За да разберем в каква област влиза душата след смъртта, трябва да я

разгледаме в пълния контекст на човешката природа. Нужно е да си изясним

природата на човека преди падението му и промените, станали след

падението, особено в способността на човек да влиза в контакт с духовните

същества.

Може би най-ясното православно изложение на тези въпроси може да се

намери в книгата на епископ Игнатий (Брянчанинов), която вече цитирахме, разглеждайки православното учение за ангелите (т. ІІІ от събраните му

съчинения). Една от главите на тази книга Владика Игнатий е посветил на

изследването на "сетивното възприятие на духовете", т.е. на ангелските и

бесовските явявания на пората. Тук ще цитираме тази глава, която излага

православното светоотеческо учение, ясно и точно предадено от един от най-великите православни отци на нашето време. (Подзаглавията са на автора.)

Първоначалната природа на човека

Преди падението тялото му е било безсмъртно, лишено от недъзи, без

сегашната му груба вещественост и тежест, без греховните и плътски

усещания, които сага са естествени за него (проповеди на Макарий Велики, слово 4). Сетивата му са били несравнимо по-съвършени, действието им -

несравнимо по-обширно, напълно свободно. Облечен в такова тяло, с такива

сетивни органи, човекът е бил способен да вижда осезателно духовете, към

които е принадлежала душата му; бил е способен да общува с тях, имал е

такова Богопознание и общение с Бога, които го сродявали със светите

духове. Святото тяло на човека не е било препятствие за това, не е отделяло

човека от света на духовете. Човекът, облечен в тяло, бил способен да живее

в рая, където днес могат да пребивават само светиите, и то само с душите си, и където ще се възнесат и телата на светиите при възкресението им.

Тогава тези тела ще оставят в гробовете грубостта, придобита при падението; тогава те ще станат духовни, даже духове, според думите на Макарий Велики

(слово 6, гл. 13), ще проявят свойствата си, дадени им при

сътворението. Съществува обаче разлика в ефирността между тялото на

човека в рая преди падението и тялото му на небето след възкресението. Вж.

Слово 45, гл. 5, от Симеон Нови (бел автора). Тогава човеците отново ще се

присъединят към рода на светите духове и ще влязат в открито общуване с

тях. Пример за тяло, което е било едновременно и дух, виждаме в тялото на

нашия Господ Иисус Христос след възкресението Му."

Падението на човека

С падението се изменило и тялото, и душата на човека. В собствен

смисъл падението било за тях и смърт. Видимата, наричана от нас смърт

всъщност е само разделяне на душата от тялото, преди това вече умъртвени

поради отдръпването от тях на истинския живот, Бога. Ние се раждаме вече

убити от вечната смърт! Ние не чувстваме, че сме убити, както и на всички

мъртъвци е свойствено да не чувстват смъртта си! Недъзите на нашето тяло, неговата зависимост от враждебното влияние на различни вещества от

материалния свят, грубостта му - всичко това е следствие от падението

му. По същата причина тялото ни е попаднало в рода на животинските тела; то съществува чрез живота на падналото естество. То служи за тъмница и

гроб на душата. Силни са тук употребените думи! но дори и те недостатъчно

изразяват сгромолясването на тялото ни от духовната висота до плътското

състояние. Нужно е самоочистване чрез дълбоко покаяние, за да се получи

представа за бедственото състояние на тялото ни, За неговата умъртвеност

поради отдалечаването му от Бога. В това състояние на умъртвеност понеже

са крайно груби и веществени, телесните сетива са неспособни да общуват с

духовете, не ги виждат, не ги чуват и усещат.

По същия начин и изхабената секира не може вече да се употребява по

предназначение. Светите духове се отдръпнали от общуването с човеците, като с недостойни за такова общуване; падналите духове, които увлекли и нас

в падението си, се смесили с нас и за да ни държат по-лесно в плен, стараят се

да направят и себе си, и веригите си незабележими за нас. Ако и да ни се

откриват, то го правят, за да укрепят властта си над нас. Всички ние, които

сме в робство за греха, трябва да знаем, че общуването със светите Ангели не

е присъщо за нас поради отдалечаването ни от тях при падението; че по

същата причина ни е присъщо общуването с отхвърлените духове, към чийто

род принадлежи душата ни; на тези, които за сетивата ни изглеждат човеци, но пребивават в греховност и падение, са демони, но не и светли Ангели.

"Осквернената душа - казва свети Исаак Сирин - не влиза в чистото царство и

не се уподобява на светите духове" (Слово 74). Светите Ангели се явяват на

светите човеци, възстановили общуването си с Бога и с тях чрез свят живот. В

редки случаи обаче, за някои особени цели на Бога св. Ангели се явяват на

грешници и даже на животни, както отбелязва по-нататък еп. Игнатий (бел.

на автора).

"Макар демоните, когато се явят на хората, най- често да приемат вида на

светли Ангели, за да ги заблудят най-лесно, макар понякога да се стараят да

ги убедят, че са човешки души, а не бесове, макар понякога и да предсказват

бъдещето и макар да откриват тайни, не бива обаче никак да им се

доверяваме. При тях истината е смесена с лъжа и се употребява от време на

време само за по-лесно прелъстяване Сатаната се преобразява в ангел, ако и

служителите му се преобразяват като служители на правдата, е казал светият

апостол Павел (2 Кор. 11:14-15) (т. ІІІ, 7-9).

"Общото правило за всички човеци се състои в това - никак да не се

доверяват на духовете, когато се явяват в сетивен вид, да не се влиза в

разговор с тях, да не им обръщат никакво внимание, да смятат явяването им

за много голямо и опасно изкушение. По време на това изкушение мислите и

сърцето трябва да бъдат устремени към Бога с молитва за помилване и

избавление от изкушението. Желанието да се видят духове, любопитството да

се научи нещо за тях и от тях е признак на огромно безразсъдство и пълно

непознаване на нравствените предания, правилата за поведение на

Православната Църква.

Знания за духовете се получават съвсем не така, както предполага

неопитният и непредпазлив изследовател. Откритото общуване с духовете за

неопитния е голямо нещастие или извор на големи нещастия.

Боговдъхновеният писател на книга Битие казва, че след падението на

първите хора - Богове, като произнесъл присъдата им, още преди да ги изгони

от рая, направи Господ Бог на Адама и жена му кожени дрехи, с които ги

облече (Бит. 3:21). "Кожените дрехи", според тълкуванието на светите отци

(св. Йоан Дамаскин, "Точно изложение на православната вяра", кн. 3, гл. 1) означават нашата груба плът, която при падението се изменила - изгубила

ефирността и духовността си и получила сегашната си вещественост. Макар

първоначалната причина за промяната да е било падението, но самата

промяна е станала под влиянието на Всемогъщия Творец, по неизказаната Му

милост към нас, за наше най-голямо добро.

Сред многото полезни за нас последствия, които са резултат от днешното

състояние на телата ни, трябва да посочим и това, че поради снизходително

допуснатата груба вещественост на тялото ни, ние сме станали неспособни да

виждаме сетивно духовете, в чиято власт сме изпаднали. Божията премъдрост

и благост са сложили преграда между човеците, свалени във властта на

земните управници, отделят с тъмнична стена злодеите от човешкото

общество, за да не вредят те произволно на това общество и да не

развращават другите човеци (св. Йоан Касиан, Беседа 8, гл. 12). Падналите

духове действат на хората, като пораждат в тях греховни помисли и

усещания; до сетивно виждане на духовете стигат твърде малко човеци (стр.

11-12).

Душата, облечена в тяло, изолирана и отделена чрез него от света на

духовете, постепенно се самообразова, като изучава закона Божий, или, което

е едно и също, чрез изучаване на християнството, и придобива способността

да различава доброто от злото. Тогава тя получава дара на духовното зрение и

- ако това съответства на целите на Бога, който я ръководи - на сетивното им

виждане, защото измамата и съблазънта вече са много по-малко опасни за

нея, а опитността и знанието са полезни. При отделяне на душата от тялото

при видимата смърт ние отново влизаме в рода и обществото на духовете. От

това се вижда, че за благополучно влизане в света на духовете е нужно

навреме да се просветим с Божиите закони и че именно за това просвещение

ни е дадено известно време, определено на всеки човек, за да странства по

земята. Това странстване се нарича земен живот.

Отваряне на сетивата

Човеците стават способни да виждат духовете при известно изменение

на сетивата, което се извършва по незабележим и необясним за човека начин.

Той забелязва в себе си само това, че внезапно е започнал да вижда неща, които досега не е виждал и които са невидими за другите хора, да чува това, което досега не е чувал. За изпиталите върху себе си такова изменение на

сетивата то е съвсем просто и естествено, макар и необяснимо и за този, който го изпитва, и за другите; за неизпиталите го то е странно и

неразбираемо. По същия начин всички знаят, че хората могат да потъват в

сън, но що за явление е сънят, как така незабелязано за себе си минаваме от

състояние на бодрост в сънно и безсъзнателно състояние - за нас това остава

тайна. Промяната на сетивата, при която човек влиза в сетивно общуване със

съществата от невидимия свят, в Свещеното Писание се нарича отваряне на

сетивата. И отвори Господ - казва Писанието - очите на Валаама, и той видя

Ангела Господен, застанал на пътя с гол меч в ръка (Числ. 22:31).

Обкръжения от враговете пророк Елисей, за да успокои изплашения си слуга, се молеше и думаше: Господи! Отвори му очите да види. И Господ отвори

очите на слугата, и той видя, и ето, цялата планина пълна с коне и огнени

колесници около Елисея (4 Царс. 17) (вж. също и Лк. 24:16-31).

От тия места на Свещеното Писание, в което се разказва за праведниците, става ясно, че телесните сетива са нещо като врати и входове към вътрешната

стаичка, където пребивава душата. Че тези врати се отварят и затварят по

Божие повеление. Премъдро и милосърдно тези врати остават постоянно

заключени у падналите човеци, за да не нахлуят в нас и да ни погубят

заклетите ни врагове - падналите духове. Тази предпазна мярка е нужна още

повече затова, защото след падението ние се намираме в света на падналите

духове, заобиколени сме от тях и сме техни роби. Като нямат възможност да

влязат в нас, те ни напомнят за себе си отвън, като ни причиняват разни

греховни помисли и мечти или привличат лековерната душа към общуване

със себе си. Не е позволено на човека да отхвърля Божието покровителство и

със собствени сили, по Божие допущение, но не и по Божия воля, да отваря

сетивата си и да влиза в открито общуване с духовете, но и това се случва.

Очевидно е, че със собствени сили може да се постигне общуване само с

падналите духове. Не е присъщо на светите Ангели да вземат участие в нещо, несъгласно с Божията воля, неблагоугодно на Бога. Какво привлича човеците

към влизане в открито общуване с духовете? Лекомислените и непознаващите

християнството на дело могат да се увлекат от любопитство, незнание, неверие, без да разбират, че встъпването в такова общуване може да им

донесе огромна вреда" (стр. 13-15).

Мисълта, че в сетивното виждане на духовете има нещо особено важно, е

погрешна. Без духовно зрение сетивното не ни дава правилна, а само

повърхностна представа за духовете и може много лесно да не създаде съвсем

неверни схващания за тях, каквито именно получават неопитните и

заразените от тщеславие и самоувереност. Духовно виждане на духовете

постигат единствено истинските християни, а за сетивно най-способни са

хората с най-порочен живот... Много малко от хората имат тази способност

по естествена даденост, т.е. по медиумична дарба, която може да се наследява

(бел. на автора), или им се явяват по повод на някакво особено обстоятелство

в живота им. В последните два случая човек не подлежи на порицание, но

трябва да употреби всички усилия, за да излезе от това положение, което е

твърде опасно.

В наше време мнозина си позволяват да влизат в общуване с падналите

духове чрез магнетизъм и спиритизъм, при което тези духове обикновено се

явяват във вид на светли ангели, съблазняват и мамят с различни интересни

приказки, като смесват истината с лъжа, и винаги причиняват извънредно

душевно и даже умствено разстройство (стр. 19).

Да не мислят високо за себе си тези, които сетивно са видели духове, дори на

свети Ангели - само по себе си това виждане ни най-малко не е доказателство

за достойнството на виделите ги хора - на това са способни не само

порочните човеци, но и най-безсловесните животни (Числ. 22:23, стр. 21).

Опасността от контакта с духове

Виждането на духове с плътските очи винаги носи по-голяма или по-малка вреда на тези човеци, които нямат духовно зрение. Тук, на земята, образите на истината са смесени с образите на лъжата (св. Исаак Сирин, Слово 2), както в страната, в която е смесено доброто със злото, където са

изгонени падналите ангели и човеци (стр. 23).

"Виждащият духове сетивно може лесно да бъде излъган за своя вреда и

гибел. Ако той, виждайки духове, прояви доверие към тях или бъде

лековерен, непременно ще бъде измамен, увлечен, дамгосан с неразбираемия

за неопитните печат на съблазънта, с печата на страшната повреда на неговия

дух, при което често се губи възможността за поправяне и спасение. Това се е

случило с много, твърде много хора - не само с езичниците, чиито жреци в

голямата си част са били в общение с демоните; не само с мнозина от

християните, непознаващи тайните на християнството и поради някакви

обстоятелства влезли в общение с духовете - Случвало се е на много от

подвижниците и монасите, непритежаващи духовно зрение и видели духове

сетивно.

Правилно, законно влизане в света на духовете може да ни даде само и

единствено християнското подвижничество. Всички други средства са

незаконни и трябва да се отхвърлят като непотребни и гибелни. Само Бог

довежда до виждане на духовете истинския Христов подвижник. Под

Божието ръководство се различават призраците на истината, в които се

облича лъжата, от самата истина, дарува се на подвижника най-напред

духовно зрение за духовете, а после някои подвижници получават и сетивно

зрение за тях, чрез което се попълват знанията, получени от духовното" (стр.

24).

Някои практически съвети

Владика Игнатий извлича от разсъжденията на св. Антоний в житието

му, написано от св. Атанасий (то вече бе споменато като основен източник на

познания за делата на бесовете), практически съвети за християнските

подвижници относно необходимото поведение при сетивно възприемане на

духове, ако това се случи на някого. Тези съвети имат огромно значение за

всички, които желаят да водят истински духовен християнски живот в наши

дни, когато (по причини, които ще се опитаме да обясним по-нататък) сетивното възприемане на духовете е станало много по-разпространено

отпреди. Св. Антоний учи:

" И следното трябва да знаете заради вашата безопасност. Ако ви се яви

някакво видение. Не позволявайте да ви овладее страх, но каквото и да е това

видение, смело му задай най-напред въпроса: кой си ти и откъде си? Ако

това е явяване на светии, те ще те успокоят и ще превърнат страха ти в

радост. Ако пък явлението е дяволско, щом срещне в душата ти твърдост, то

веднага ще се разколебае, защото въпросът "Кой си ти и откъде си?" е

признак на безстрашна душа. Като задал този въпрос, Иисус Навин (Нав.

5:13) се уверил в истината, а врагът не могъл да се скрие от Даниил" (Дан.

10:20, стр. 43-44).

Като разказва как даже св. Симеон Стълпник веднъж едва не бил измамен от

беса, който му се явил като ангел на огнена колесница (Жития на светиите, 1

септ.), еп. Игнатий предупреждава съвременните православни християни:

"Ако светиите са се намирали в такава опасност да бъдат излъгани от

лукавите духове, то за нас тази опасност е още по-страшна. Ако светиите не

винаги са разпознавали демоните, явяващи се във вид на светии и на Самия

Христос, то как е възможно да мислим за себе си, че безпогрешно ще ги

разпознаем? Единственото средство за спасение от духовете се състои в това

- решително да се отказваме от виждането им и общуването с тях, като

признаваме неспособността си за такова виждане и общуване.

Светите наставници на християнското подвижничество... заповядват на

благочестивите подвижници да не се доверяват на никакъв образ или

видение, ако те внезапно се появят, да не влизат в разговор с тях, да не им

обръщат внимание. Те заповядват при такива явявания да се запазваме с

кръстното знамение, да затваряме очи и решително съзнавайки своето

недостойнство и неспособност да виждаме свети духове, да се молим на Бога

да ни опази от всички козни и съблазни, със злобно лукавство заложени около

хората от духовете н злобата, заразени от неизлечима омраза и завист към

човеците" (стр. 45-46).

По-нататък еп. Игнатий цитира преп. Григорий Синайски: "Ако видиш

нещо с плътските си очи или в ума си, вън или вътре в себе си, нищо не

приемай, било то образа на Христа или на Ангел, или на някой Светия, или

пък умът ти възмечтае или си въобрази светлина - защото и на самия ум е

присъща по природа мечтателност, и той лесно създава образи, каквито желае

- нещо обикновено при хората, които не внимават строго за себе си и с това

си причиняват вреда..." (Последна от твърде полезните глави. Добр. т. 1, стр.

48).

Заключение

В заключение еп. Игнатий учи: "Единствено правилният начин да се

влезе в света на духовете е християнското подвижничество. Единственият

правилен път до сетивното виждане на духовете е християнското преуспяване

и съвършенство" (с. 53).

"Когато ни дойде времето, определено от единия Бог и известно на единия

Бог, ние непременно ще влезем в света на духовете. За всеки от нас това

време е близо! Да ни даде всеблагият Бог така да прекараме земния си живот, че още в него да прекратим общуването си с падналите духове и да влезем в

общение със светите духове, та на това основание, след като се освободим от

тялото си, да бъдем причислени към светите, а не към отхвърлените духове"

(стр. 67).

Това поучение на еп. Игнатий (Брянчанинов), съставено преди сто години, напълно би могло да се напише и днес - толкова точно предава духовните

изкушения на нашето време, когато "вратите на възприятието" (използвайки

фразата, употребена от един експериментатор в тази област - Олдъс Хъксли) са отворени така широко, както не е могло и да се мечтае във времето на еп.

Игнатий.

Надали е нужно да се коментират тези думи. Внимателният читател може би

вече е започнал да ги прилага към "следсмъртните" състояния, описани на

страниците на тази книга, и така е започнал да разбира опасността от тези

опити, заплашваща човешката душа. Запознатият с това православно учение

не може да не гледа с изумление и ужас лекотата, с която съвременните

"християни" се доверяват на виденията и явяванията, които стават все по-разпространени. Причината за тази доверчивост е ясна - римокатолицизмът и

протестантството, много векове след откъсването си от православното учение

и практика на духовния живот, са изгубили всяка способност за ясно

разпознаване в царството на духовете, станали са напълно чужди на най

същественото християнско качество - недоверието към собствените "добри

мисли и чувства". В резултат от това "духовните" преживявания и явявания

на духове днес може би са по- разпространени от всяко друго време на

християнската ера, а лековерното човечество е готово да приеме теорията за

"новия век" на духовни чудеса или "новото излияние на Духа Свити", за да

обясни този факт. Човечеството дотолкова е обедняло духовно, считайки

себе си за "християнско" даже когато са готови за века на бесовските

"чудеса", че това се явява едно от знаменията на последните времена (Апок.

16:14).

Трябва да се добави, че самите православни християни, притежаващи на

теория истинското християнско учение, рядко осъзнават това и често пъти се

поддават на измама толкова лесно, колкото и неправославните. Дошло е

времето тези, на които това учение принадлежи по право от рождението им, да се върнат към него!

Тези, които сега описват "следсмъртните" си преживявания, показват, че

точно така се доверяват на опита си, както и всеки объркан човек в

миналото; в цялата съвременна литература по този въпрос има извънредно

малко случаи, в които сериозно се задава въпросът: не би ли могло поне част

от преживяното да е от дявола? Православният читател, разбира се, ще

зададе този въпрос и ще се опита да разбере тези случаи в светлината на

духовното учение на православните отци и светии.

Сега трябва да продължим по-нататък и да видим какво конкретно се случва

с душата, когато тя напуска тялото след смъртта и влиза в света на духовете.

ГЛАВА ШЕСТА

Въздушните Митарства

В този паднал свят местообитанието на бесовете, където душите на

новопредставените се срещат с тях, е въздухът. Владика Игнатий описва по-нататък това царство, което трябва да се разбира добре, за да може напълно

да се обяснят съвременните "следсмъртни" преживявания.

"Словото Божие и съдействащият му Дух ни откриват посредством

своите избрани съсъди, че пространството между небето и земята, цялата

видима за нас лазурна бездна от въздух, поднибието - това е жилището на

падналите ангели, свалени от небето...

Свети апостол Павел нарича падналите ангели "поднебесни духове на

злобата" (Еф. 6:12), а главатаря им - "княз на въздушната власт" (Еф.

2:2). Множество паднали ангели са разпръснати из цялата прозрачна бездна, която виждаме над себе си. Те непрестанно създават смут във всички

човешки общества и във всеки отделен човек, няма злодейство, няма

престъпление, в което те да не са подстрекатели и участници; те насочват и

учат човека на грях с всевъзможни средства. Вашият противник, дяволът -

казва свети апостол Петър, - като рикащ лъв обикаля и търси кого да глътне

(1 Петр. 5:8) и по време на земния ни живот, и при отделянето на душата от

тялото. Когато душата на християнина, напуснала земното си жилище, се

устремява през въздушното пространство към небесното си отечество, демоните я спират, стараят се да намерят в нея сродство със себе си, със

своята греховност и падение, и да я смъкнат в ада, приготвен за дявала и

неговите ангели (Мат. 25:41). Те правят това според правото, което са

получили" (еп. Игнатий, събр. съч. т. ІІІ, стр. 132-3).

След падението на Адам, продължава еп. Игнатий, когато раят е бил затворен

за човека и Херувим с огнен меч бил поставен да го пази (Бит. 3:24), главатарят на падналите ангели - сатаната - заедно с ордите на подчинените

му духове, застанал на пътя от земята към рая и от тогава до спасителното

страдание и животворното смърт Христова не допуснал по този път ни една

човешка душа, разделила се с тялото. Небесните порти се затворили за

хората. И праведниците, и грешниците слизали в ада.

Вечните врати и непроходимите пътища се отворили само пред нашия Господ

Иисус Христос" (стр. 134-5). След изкуплението ни от Иисус Христос

"всички, явно отхвърлили Изкупителя, завинаги са притежание на сатаната -

техните души след раздялата с телата слизат право в ада. Но и християните, склонни към грях, не са достойни за незабавно преселване от земния живот в

блажената вечност. Самата справедливост изисква тези склонности на

християнската душа към греха да бъдат преценени и да се определи, какво

преобладава в нея - вечният живот или вечната смърт. И всяка християнска

душа, след излизането ѝ от тялото, я очаква справедлив Божий съд, както е

казал светият апостол Павел: ,... на човеците е отредено да умрат един път, а

след това - съд" (Евр. 9:27).

За измъчване на душите, минаващи през въздушното пространство, тъмните

власти са определили отделни съдилища и мъчения в забележителен ред. В

различните слоеве на поднебесното пространство, от земята до самото небе,

се намират на стража пълчища от паднали духове. Всяко отделение отговаря

за различен вид грях и измъчва душата на него, когато тя стигне до това

отделение. Въздушните бесовски мъчения и съдилища се наричат в

Отеческите Писания митарства, а духовете, които служат на тях - митари"

(стр. 136).

Как да разбираме митарствата?

Може би нито един аспект на православното есхатология не е

бил толкова правилно разбиран, както въздушните митарства. Много

възпитаници на съвременните модернистки православни семинарии изобщо

са склонни изцяло да отхвърлят това явление като някаква "късна добавка"

към православното учение или като "измислено" царство, нямащо основание

в Св. Писание, светоотеческите текстове или духовната реалност. Тези

студенти са жертва на рационалистическото образование, което недостатъчно

тънко схваща както различните нива на тази дейстивителност, която често се

описва в православните текстове, така и различните смислови нива, често

срещани в библейските и светоотеческите текстове. Съвременното

рационалистическо наблягане на "буквалното" значение на текстовете и

"реалистичното" или приземно възприемане на събитията, описани в

Свещеното Писание и житията на светиите, правят неясен или даже изобщо

скриват духовния смисъл и духовния опит, които често служат за основни

православни източници. Затова Владика Игнатий, който е бил, от една страна,

"изтънчен" съвременен интелектуалец, а от друга - истински ревностен син на

църквата, може да бъде добър посредник, с чиято помощ православните

интелектуалци биха могли да намерят път за връщане към истинското

православно предание.

Преди да продължим изложението на учението на Владика Игнатий за

въздушните митарства, ще споменем и предупрежденията на двама

православни мислители - един съвременен и един древен - към тези, които

започват да изследват отвъдната действителност.

През 19 век Московският Митрополит Макарий пише следното за

състоянието на душата след смъртта: "Трябва обаче да отбележим, че както

изобщо в изображението на нещата от духовния свят за нас, облечените в

плът, са неизбежни повече или по-малко сетивните, понятни на човека черти, така, в частност те съществуват неизбежно в подробното учение за

митарствата, през които преминава човешката душа след раздялата си с

тялото. Затова е нужно твърдо да помним наставлението, направено от ангела

на преп. Макарий Александрийски: "приемай земните предмети тук като

съвсем слабо изображение на небесните". Трябва да си представяме

митарството не в груб, сетивен смисъл, а до колкото ни е възможно, в

духовен, и да не се привързваме към частните особености, които изглаждат

различни при различните писатели и разкази на самата Църква" (Митр.

Макарий Московски, "Православно-догматично богословие", СПб, 1883, т. 2, стр. 538).

Някои примери за такива подробности, които не трябва да се тълкуват грубо

и сетиво, посочва св. Григорий Двоеслов в четвъртата книга от своите

"Беседи", които, както вече видяхме, са посветени специално на въпроса за

живота след смъртта.

Така например, като описва следсмъртното видение на накой си Репеат, който

видял един грешен свещеник да стои на върха на огромно клада, св. Григорий

пише: "Репеат е видял приготвянето на кладите не защото в ада наистина

горят дърва, но за да разкаже най-лесно на живите хора за преживяването си, той видял грешниците изгаряни от това, което при живите най-често

поддържа веществения огън, за да се научат те, слушайки за известното, да се

страхуват от това, което още не им е известно" (ІV, 31, стр. 314).

На друго място, като разказва как един човек бил върнат обратно към живота

след смъртта си поради "грешка" - всъщност трябвало да бъде повикан от

земния живот някой си друг, носещ неговото име (това се е случило в

съвременния "следсмъртен" опит) - св. Григорий добавя: "когато се случи

това, внимателното му разглеждане ще покаже, че не е било грешка, а

предупреждение. В безграничното Си милосърдие благият Бог позволява на

някои души да се върнат в телата си скоро след смъртта, за да ги научи в края

на краищата чрез виденията от ада да се страхуват от вечното наказание, в

което не са повярвали само от думите" (ІV, 37).

А когато на един човек посмъртно били показани златните райски жилища, св. Григорий отбелязва: "Разбира се, никой човек, притежаващ здрав разум, няма да възприеме тези думи буквално... Доколкото щедрата милостиня се

възнаграждава с вечна слава, то изглежда напълно възможно да се построи

вечен дом от злато " (ІV, 37).

По-нататък ще се спрем по-подробно на разликата между виденията от

другия свят и истинските случаи на влизането в него след напускане на

тялото (опитът от митарствата и много от съвременните "следсмъртни"

преживявания явно принадлежат към последната категория), а за сега е

достатъчно да си даваме сметка, че към всички контакти с отвъдния свят

трябва да подхождаме внимателно и трезво. Никой, запознат с православното

учение, няма да твърди, че митарствата не са "реални", че в действителност

душата не минава през тях след смъртта. Но трябва да имаме предвид, че това

става не в нашия груб материален свят, че макар там и да има време и

пространство, те коренно се различават от земните ни представи, и че

разказаното на земния ни език никога не може да предаде отвъдната

действителност. На всекиго, който е добре запознат с православната

литература, обикновено е ясно как да различи описваната в нея духовна

реалност от привнесените подробности, които понякога могат да бъдат

изразени на символичен или образен език.

Така например, не съществуват, разбира се, видими "къщи" или будки във

въздуха, където се събират "данъците", а там, където се говори за свитъци или

прибори за писане, с които се записват греховете, или за "везни", на които се

претеглят добродетелите, или за "злато", с което са плащат "дълговете" - във

всички тези случаи е правилно да разбираме тези образи като фигурални и

поясняващи средства, използвани за изразяване на духовната реалност, с

която душата се сблъсква в този момент. Вижда ли действително тогава

душата тези образи поради постоянния си навик да вижда духовната реалност

във веществена форма, или по-късно успява да си спомни преживяното

посредством такива образи, или просто не може да го изрази по друг начин -

всичко това е съвсем второстепенен въпрос, който очевидно не е изглеждал

съществен за Светите Отци и житиеписателите на светиите, които разказват

за подобни случаи. Важно е друго - че съществува изтезаване от бесовете, които се явяват в страшен, но човешки вид, обвиняват новопредставения за

греховете му и буквално се опитват да уловят ефирното му тяло, което

ангелите здраво държат - и всичко това става във въздуха над нас и може да

се види от ония, чиито очи са отворени за духовната реалност.

Сега да се върнем към изложението от еп. Игнатий на православното учение

за митарствата.

Светоотеческите свидетелства за въздушните

митарства

Учението за митарствата е учение на Църквата. Несъмнено е, че

свети апостол Павел говори за тях, когато възвестява, че на християните е

отредена борба с поднебесните духове на злобата (Еф. 6:12). Това учение се

намира в древното църковно предание и в църковните молитвеници (стр.

138).

Владиката Игнатий цитира много св. Отци, които учат за митарствата. Тук

ще цитираме някои от тях.

Св. Атанасий Велики, в написаното от него житие на св. Антоний Велики, описва как веднъж св. Антноний "с настъпването на деветия час, като

започнал да се моли преди храна, бил внезапно обзет от Духа и възнесен от

Ангелите нагоре. Въздушните демони се съпротивлявали на издигането му; Ангелите, спорейки с тях, искали да разберат причините за

противодействието им, защото Антоний нямал никакви грехове. Демоните се

стараели да покажат греховете, извършени от него още от раждането му, но

Ангелите затворили устата на клеветниците с думите, че не трябва да се броят

греховете от раждането му, които вече са заличени от Христовата благодат, а

да представят, ако могат, греховете, сторени от него след приемането на

монашеството, при което той се посветил на Бога.

Демоните го обвинявяли, произнасяйки много нагли лъжи, но понеже нямали

доказателства, за Антоний се отворил свободен път. Той веднага дошъл на

себе си и видял, че стои на същото място, където застанал на молитва.

Забравил за храната, той прекарал цялата нощ в сълзи и стенания, като

размишлявал за множеството човешки грехове, за борбата с това войнство, за

трудностите по пътя до небето през въздуха и думите на Апостола, който

казва: "Нашата борба не е против кръв и плът, а против началствата.... на

въздушната власт" (Еф. 6:12, Еф. 2:2), който знаейки, че въздушните

властници единствено това търсят, за това се грижат с всичките си усилия, за

това се напрягат и стремят - да ни лишат от свободно достигане на небето, ни

увещава: "приемете Божието всеоръжие, за да можете се възпротиви в

лош ден... та да се засрами противникът, понеже не ще има да каже нещо

лошо за вас" (Еф.6:13, Тит. 2:8) (стр. 138-139).

Св. Йоан Златоуст, като описва смъртния час, учи: "Тогава ни трябват много

молитви, много помощници, много добри дела, голямо застъпничество от

Ангелите, докато минаваме през въздушното пространство. Ако при

пътуването в чужда страна или град се нуждаем се нуждаем от водач, то

колко по-необходими са ни водачите и помощниците, за да ни преведат

покрай невидимите вождове и властници на световните господари на въздуха, наричани и гонители, и митари, и събирачи на данъци!" (Слово за търпението

и благодарността и за това, да не плачем безутешно за умрелите, което в

Православната Църква е определено да се чете на седмата събота след Пасха

и при погребение на починал).

Св. Макарий Велики пише: "Като чуваш, че под небесата се намират реки от

змейове, уста на лъвове, тъмни власти, огън, който гори и смущава всички

членове на тялото ти, не знаеш ли, че без да приемеш залога на Светия Дух, при излизането на душата от тялото те ще я уловят и ще ѝ попречат да се

издигне до небесата" (Беседа 16, гл. 13).

Св. Йоан Затворник, един от авторите на "Добротолюбие" (VІ в.), учи, че

християните трябва "ежедневно да виждат пред очите си смъртта и да се

грижат как по-добре да стане излизането им от тялото и минаването на

властниците на тъмнината, които има да срещнат във въздуха" (Слово

5:22). "Когато душата излезе от тялото, придружават я Ангелите, а насреща ѝ

излизат тъмните сили, като желаят да я задържат и да я изтезават, за да

намерят в нея нещо свое" (Слово 17).

Също и св. Исаакий, презвитер Иерусалимски (V в.), учи: "Ще ни настигне

смъртният час, ще дойде, и няма да го избегнем. О, ако князът на света и на

въздуха, който има да ни посрещне тогава, намереше беззаконията ни

нищожни и незначителни и не можеше да ни изобличи според желанието си!"

(Слово за трезвостта, Добр., т.2).

Св. Григорий Двоеслов (+ 604) пише в своите "Беседи върху Евангелието":

"Трябва сериозно да размишляваме колко страшен ще бъде за нас смъртният

час, какъв ужас ще бъде тогава на душата ни, какво припомняне на всичките

ни зли дела, каква забрава за отминалото щастие, какъв страх и каква боязън

от Съдията. Тогава злите духове търсят в излизащата от тялото душа делата

й; тогава те изваждат на показ тези грехове, към които са я предразположили, за да отнесат съучастничката си на мъчения. Но защо да говорим само за

грешната душа, щом злите духове идват даже при избраните умиращи и в тях

също търсят своето, ако са имали някакъв успех? Сред хората е имало само

Един, Който преди страданието Си без страх е казал: "Няма вече много да

говоря с вас, защото иде князът на тоя свят, и в Мене той няма

нищо" (Йоан. 14:30). (Слово върху Евангелието, 39, върху Лк. 19:421-47; еп.

Игнатий, т. ІІІ, стр. 278).

Св. Ефрем Сирин (+ 373) описва смъртния час и съда на митарствата така:

"Когато дойдат страшните войнства, когато божествените пратеници

заповядат на душата да напусне тялото, когато, повличайки ни със сила, ни

отвеждат в неизбежното съдилище, тогава като ги види, бедният човек цял се

разтреперва като от земетресение, целият се тресе... божествените пратеници, като издигат душата, се изкачват нагоре през въздуха, където са началствата и

властниците, и господарите на света от вражеските сили. Те са нашите зли

обвинители, страшните митари, описвачи на грехове, събирачи на данъци; те

ни посрещат по пътя ни, описват и пресмятат греховете и всичко записано за

този човек, греховете от младостта и старостта му, волни и неволни, извършени с дело, дума, помисъл. Голям страх е там, голям трепет за бедната

душа, неописуемо притеснение изпитва тя от безбройното множество, пълчища от врагове, които я обкръжават, клеветят я, за да не ѝ позволят да се

издигне на небето, да се засели в света на живите, да влезе в страната на

живота. Но светите Ангели, като вземат душата, отвеждат я със себе си" (св.

Ефрем Сирин, събр. съч. М., 1882, т. 3, стр. 383-5).

Богослуженията на Православната Църква съдържат многобройни

споменавания на митарствата. Така например в "Октоиха", творение на св.

Йоан Дамаскин (VІІІ в.) четем: "В часа на моя край от бесовските ръце, Дево, ме избави от съда и оценката, от страшното изпитание, от горчивите

митарства, от злия княз, Божия Майко, и от вечното осъждане" (глас 4, петък, тропар 8, песните от канона на утренята).

Или: "Когато от плътския съюз на живота душата ми иска да се отдели, тогава ми се яви, Владичице, и събраните безплътни врагове разпръсни, и

челюстите им съкруши, с които искат да ме погълнат безмилостно, за да

премина безпрепятствено покрай князете на тъмнината във въздуха" (глас 2, утренята в събота, стихири на стиховните). Владика Игнатий привежда

седемнадесет подобни примера от богослужебните книги, но и този списък, разбира се, не е пълен.

Най-задълбоченото изложение на учението за въздушните митарства от

ранните Отци на Църквата може да се намери в "Слово за излизане на

душата" на Св. Кирил Александрийски (+ 444), което винаги е било

включвано в изданията на църковонославянския Псалтир, приспособен за

богослужебна употреба. Между другото св. Кирил казва това

"Слово": "Прочее, какъв страх и трепет очакват душата в оня ден, когато тя

ще гледа страшните, диви, жестоки и безмилостни, и безсрамни демони, застанали пред нея като мрачни етиопци! Защото и само по себе си това

видение е по-страшно от всяка мъка, и като го гледа, душата се смущава, вълнува, страда, тревожи се, и бърза да се скрие при Божиите ангели. Затова

се държи душата за светите ангели, докато минава през въздуха, и като бива

издигана, среща се с митарствата, които преграждат пътя нагоре, и задържат, и пречат на издигащите се души - всяко митарство за своите грехове ги

изобличава... всяка страст душевна и всеки грях имат своите митари и

мъчители."

Много други св. Отци и преди, и след св. Кирил говорят за митарствата или

споменават за тях. Като цитира много от тях, гореспоменатият историк на

църковната догматика заключава: "Такава непрекъсната, постоянна и

повсеместна употреба в църквата на учението за митарствата, особено сред

учителите от четвърти век, е неопровержимо свидетелство, че то им е

предадено от учителите от предишните векове и се основава на апостолското

предание" (Митрополит Московски Макарий. "Православно догматическо

богословие", т. 2, стр. 535).

Митарствата в житията на светиите

Православните жития на светии съдържат многобройни и

понякога живи разкази за това, как след смъртта душата минава през

митарствата. Най-подробното описание може да се намери в житието на св.

Василий Нови (26 март), където се предава разказът на блажена Теодора пред

ученика на св. Григорий за това, как тя минала през митарствата. В разказа се

споменават двадесет отделни митарства и се посочва за какви грехове

се прави проверка на тях. Епископ Игнатий доста подробно излага този

разказ (т. ІІІ, стр. 151-8). Той не съдържа нищо съществено, което да не се

съдържа в други православни източници за митарствата, затова тук ще го

пропуснем, за да цитираме някои от тези други източници, макар и по-малко

подробни, но придържащи се към същата схема на събитията. Имайки

предвид малката достъпност на разказа на бл. Теодора и важността му за

съвременния православен читател, счетохме за нужно да го включим в

състава на приложение V (бел на прев.).

В повестта за воина Таксиот (Жития на светиите, 28 март) например се

разказва, че той се върнал към живот след шест часа, прекарани в гроба, и

разказал следното: "Когато умирах, видях да стоят пред мене някакви

етиопци, чийто вид беше много страшен, и душата ми бе обзето от тревога.

После видях двама много красиви юноши и душата ми веднага се устреми

към тях, като че ли излитайки от земята. Започнахме да се издигаме към

небето, а срещу нас на пътя ни бяха митарствата, които задържат душата на

всеки човек и всяко от тях я измъчва за различен грях - едно за лъжа, друго за

завист, трето за гордост - и така всеки грях има във въздуха свой мъчител. И

ето, видях в сандъка, носен от ангелите, всичките си добри дела, които

ангелите сравниха със злите ми дела.

Така минахме през тези митарства. Когато наближихме до небесните врати, стигнахме митарството на блудството и там страшните същества ме спряха, като започнаха да показват всичките ми блудни плътски дела, извършени от

детството ми до смъртта, и ангелите, които ме водеха казаха: "Всички

телесни грехове, които извърши, докато беше в града, Бог ти прости, защото

ти се покая за тях." Но враждебните духове ми казаха: "Когато обаче ти

излезе от града, в полето извърши блудство с жената на човека, който

обработва земята ти". Като чуха това, ангелите не намериха добро дело, което да противопоставят на този грях, оставиха ме и си отидоха. Тогава

злите духове ме хванаха, започнаха да ме бият и после ме понесоха надолу; земята се разтвори и аз, воден по тесни тунели, през тесни и вонящи

цепнатини, стигнах до самата глъбина на адските тъмници."

Владика Игнатий цитира и други случаи на минаването през митарствата в

житията на св. Великомъченик Евстратий (ІV в. 13 декември), св. Никон от

Костанция Кипърска, който видял много души, минаващи през митарствата

(ІV в. 23 декември), св. Симеон Едески, заради Христа Юродив (ІV в. 21

юли), св. Йоан Милостиви, патриарх Александрийски (VІІ в., Пролог на 19

декември), св. Макарий Велики (19 януари).

Епископ Игнатий не е познавал многобройните ранни православни западни

източници, които никога не са превеждани на гръцки или руски език и просто

изобилстват с описания на митарствата. Употребата на названието

"митарства", изглежда се ограничава с източните автори, но описваната в

западните източници "реалност" е идентична.

Например св. Колумба, основател на островния манастир на Иона в

Шотландия (+ 597), много пъти през живота си е виждал във въздуха битката

на демоните за душите на починалите. Св. Адамнан (+ 704) разказва за това в

написаното от него житие на светеца. Ето един от случаите.

Веднъж св. Колумба събрал монасите си и им казал: "Да помогнем с молитва

на монасите на абата Комгел, които сега потъват в Телешкото езеро, защото в

този момент те се сражавали във въздуха със силите на злото, които се

стараят да завладеят душата на чуждоземеца, потъващ заедно с тях." После,

след молитвата, той казал: "Благодарете на Христа, защото сега светите

ангели посрещнаха тези святи души, освободиха чужденеца и тържествуващо

го спасиха от войнстващите демони."

Св. Бонифаций, англосаксонски "апостол на германците" (VІІІ в.), предава в

едно от своите писма разказа, чут в Уенлок от устата на един монах, който

умрял и след няколко часа се върнал към живота. Когато излязъл от тялото

си, "подхванали го ангели с такава чиста красота, че не можел да ги

гледа..." "Те ме понесоха - казал той - високо във въздуха..." По-нататък той

разказал, че през времето, когато е бил извън тялото си, толкова много души

напуснали телата си и се събрали на мястото, където се намирал, че му се

струвало да са повече от цялото население на земята. Той казал още, че там

имало тълпа от зли духове и славен хор от небесни ангели, и че злите духове

и светите ангели водели ожесточен спор за душите, излезли от телата си, като

демоните ги обвинявали и утежнявали греховния им товар, а ангелите

облекчавали този товар и посочвали смекчаващи обстоятелства.

Той слушал как всичките му грехове още от младостта, които или не е

изповядал, или е забравил, или не осъзнал като грехове, викат против него, всеки със своя глас, и скръбно го обвиняват... Всичко, което бил направил

през всичките дни на живота си и отказал да изповяда, и много от това, което

не смятал за грях - всичко тава сега викало срещу него със страшни думи. И

по този начин злите духове, като изброявали пороците му, обвинявали го и

намирали доказателства за обвиненията си, определяли даже и времето и

мястото на греха - така доказвали злите му дела... И ето, като събрали на едно

място и пресметнали всичките му грехове, тези древни врагове на човека го

обявили за виновен и безспорно подвластен на тях.

"От друга страна - казал той, - малките, жалки добродетели, които

притежавах недостойно и несъвършено, говореха в моя защита... И тези

ангелски духове в безграничната им любов ме защитаваха и поддържаха, а

леко преувеличените ми добродетели ми се струваха много по-големи и

красиви, отколкото някога съм могъл да проявя със собствени сили..."

Съвременни случаи на минаване

през митарствата

В споменатата по-горе книга "Невероятно за мнозина, но

истинско произшествие" можем да се запознаем с реакцията на типичния

"образован" човек от нашето време при срещата с митарствата по време на

36-часовата му "клинична смърт". "Като ме хванаха под ръка, Ангелите ме

изнесоха от болничната стая на улицата направо през стената. Смрачаваше се, валеше едър тих сняг. Аз го виждах, но не усещах студ и въобще разлика

между температурата в стаята и на двора. Очевидно тези неща бяха загубили

значението си за измененото ми тяло. Започнахме бързо да се издигаме и

докато траеше това, пред моя поглед се откриваше все по-голямо и по-голямо

пространство, и накрая то прие такива ужасяващи размери, че ме обзе страх

при съзнанието на моята нищожност пред тази безкрайна пустош... Идеята за

времето изчезна от ума ми и не зная колко дълго още сме се издигали, когато

изведнъж се чу най-напред някакъв неясен шум, а после, като се появи

отнякъде, към нас с викове и кикот взе да се приближава тълпа от някакви

отвратителни същества.

Бесове! - с необикновена бързина съобразих аз и се вцепених от някакъв

особен, неизвестен дотогава за мен ужас. Бесове! О, колко ирония, колко

най-искрен смях би предизвикало у мен само преди няколко дни нечие

съобщение не само за това, че е видял бесове със собствените си очи, но дори, че допуска съществуването им като твари от определен вид! Както

подобаваше на "образован" човек от края на деветнадесетото столетие, под

това название аз разбирах лошите склонности, страстите на човека, поради

което самата тази дума за мен имаше значение не на име, а на термин, определящ известно понятие. И изведнъж това "известно определено

понятие" застана пред мен в живото си олицетворение!...

Като ни обкръжиха от всички страни, бесовете с викове и шум искаха да ме

дадат на тях, стараеха се някак да ме хванат и изтръгнат от ръцете на

Ангелите, но очевидно не смееха да направят това. Сред техния невъобразим

и също толкова отвратителен за слуха, колкото и те самите бяха за зрението, вой и врява аз улавях понякога думи и цели фрази.

- Той е наш, той се отрече от Бога - изведнъж закрещяха те едва ли не

като един, и при това толкова нагло се хвърлиха срещу нас, че от страх за миг

изчезнаха всичките ми мисли.

- Това е лъжа! Това не е истина! - исках да извикам аз, когато се

опомних, но услужливата памет ме накара да замълча. По някакъв непонятен

начин изведнъж си спомних едно съвсем малко, нищожно събитие, което при

това принадлежеше към отдавна отминал период от моята младост, за което, струваше ми се, никога не бих могъл да се спомня."

Тук разказвачът се връща към един случай от студентските си времена,

когато веднъж по време на разговор на отвлечени теми, каквито често се

водят между студенти, един от другарите му изказал следното мнение: "Но

защо трябва да вярвам, когато мога с еднакво основание да вярвам и в това, че няма Бог? Не съм ли прав? И може би наистина Го няма?" На което той

отговорил: "Може и да Го няма." Сега, застанал на митарствата пред

бесовете - обвинители, той си спомня:

"Тази фраза беше в пълния смисъл "празна дума"; необмисленото изказване

на моя приятел не можеше да предизвика у мен съмнение в съществуването

на Бога и аз даже не следях разговора особено внимателно - и ето, сега се

оказа, че тази празна дума не е изчезнала безследно във въздуха; аз трябваше

да се оправдавам, да се защитавам от издигнатото срещу мен обвинение, и

така се потвърди евангелския разказ, че ако и не по волята на познаващия

тайните на човешкото сърце Бог, то поради злобата на врага на спасението ни

наистина предстои да дадем отговор и за всяка празна дума.

Това обвинение очевидно беше най-силния аргумент на бесовете за моята

гибел и те като че ли взеха от него нова сила за смелите си нападения срещу

мен; накрая те се завъртяха около нас с неистов рев, като преградиха по-нататъшния ни път.

Спомних си за молитвата и започнах да се моля, като призовавах на помощ

всички светии, които знаех и чиито имена ми дойдоха на ум. Това обаче на

уплаши враговете ми. Жалък невежа, християнин само по име аз едва ли не за

пръв път си спомних за Тази, която се нарича Застъпница на християнския

род.

Вероятно обаче поривът ми към Нея е бил горещ, вероятно така е била

препълнена от ужас душата ми, че едва бях споменал името Й, когато около

нас изведнъж се появи някаква бяла мъгла и започна бързо да обвива

отвратителното бесовско пълчище. Тя го скри от очите ми, преди то да се

беше отделило от нас. Ревът и кикотенето ми още дълго се чуваха, но

постепенно отслабваха и ставаха все по-глухи, по което разбрах, че

страшното преследване ни е оставило" (стр. 41-47).

Митарства, преминати още преди смъртта

И така, от многобройните примери може да се види какво важно и

незабравимо изпитание за душите след смъртта е срещата с бесовете във

въздушните митарства. То обаче не се ограничава задължително с времето

веднага след смъртта. По-горе видяхме, че преп. Антоний Велики е видял

митарствата по време на молитва, когато бил "извън тялото си". Преп. Йоан

Лествичник описва случай, станал с един монах преди смъртта му: "Един ден

преди кончината си той изпаднал в истъпление и с отворени очи се

оглеждаше ту надясно, ту наляво около леглото си, като че ли измъчван от

някого; понякога той казваше гласно пред всички, които бяха около него: "да, действително, това е истина, но заради това аз постих толкова и толкова

години". А друг път: "не, не съм правил това, лъжете", после отново казваше:

"така е, наистина е така, но аз плаках и служих на братята".

Понякога даже възразяваше: "не, вие ме клеветите". На нещо друго той

отговаряше: "така е, действително, и аз не зная, какво да кажа за това, но Бог

е милостив". Наистина страшно и потресаващо зрелище беше това невидимо

и безмилостно изтезание и, което бе най-ужасното, обвиняваха го и за неща, които не беше извършил. Уви! Мълчаливецът и отшелникът говореше за

някои от прегрешенията си така: "дори не зная, какво да кажа затова", макар

че бе прекарал в монашество около четиридесет години и имаше дара на

благодатни сълзи... Докато траеше това мъчение, душата му се отдели от

тялото и остана неизвестно, как е завършил съдът и какво е решил, и каква

присада е последвала" (Йоан, игумен на Синайската планина, "Лествица", Слово 7:50).

Действително срещата с митарствата след смъртта е само една особена и

заключителна форма на тази обща битка, която всяка християнска душа води

през целия си живот. Владика Игнатий пише:"Както възкресението на

християнската душа от греховна смърт се извършва по време на земното ѝ

странстване, също така тайнствено тя бива измъчвана тук, на земята, от

въздушните власти, бива пленена или освободена от тях; при издигането ѝ

във въздуха тази свобода или плен само се откриват" (т. ІІІ, стр. 159).

Някои светии, като например преп. Макарий Велики (някои от учениците му

видели това), минавали митарствата и се издигали покрай бесовските

"митари" безпрепятствено, защото се борили с тях в този живот и са

спечелили битката. Ето как описва това житие писателят: "Когато настъпи

времето на кончината на преподобни Макарий Велики, Херувимът, който бе

неговият Ангел-Пазител, придружен от голямо небесно войнство, дойде за

душата му. Заедно с безбройните Ангели бяха слезли от небето множество

апостоли, пророци, мъченици, светители, преподобни, праведници. Демоните

се събираха на редици и тълпи по митарствата, за да гледат издигането на

Духоносната душа. Тя започна да се възнася, като стояха далеч от нея, тъмните духове викаха от своите митарства: "О, Макарий! С каква слава се

удостои!" В това време той бързо се издигаше към небето. От другите

митарства въздушните властници отново ми викаха: "Наистина, ти избяга от

нас, Макарий!" "Не - тепърва трябва да бягам." Когато той вече влизаше през

небесните врати, бесовете ридаеха от злоба и завист и крещяха: "Истина е!

Избяга ти от нас, Макарий!" Той им отговори: "Закрилян от силата на моя

Христос, аз избягах вашите козни" (скитски патерик). С такава велика

свобода великите божий угодници минават през въздушните страхотии, защото в земния си живот влизат в непримирима борба с тях и като ги

победят, дълбоко в сърцето си придобиват голяма свобода от греха, стават

храм и светилище на Светия Дух., който прави словесното Си обиталище

непристъпно за падналите ангели" (еп. Игнатий, т. ІІІ, стр. 158-159).

Частният Съд

В православното догматическо богословие минаването през

въздушните митарства е част от частния съд, чрез който се решава съдбата

на душата до Страшния съд. Както частният съд, така и Страшният съд се

извършват от ангелите, които са оръдия на Божията справедливост: "Тъй ще

бъде при свършека на света: ще излязат Ангелите и ще отлъчат злите

измежду праведните, и ще ги хвърлят в огнената пещ" (Мат. 13:49-50).

Православните християни са щастливи, защото имат учението за въздушните

митарства и частния съд, ясно изложено в светоотеческите писания и житията

на светиите, но всъщност всеки човек, дълбоко размишляващ дори само

върху Свещеното Писание, ще достигне до едно много сходно учение. Така

например протестантът евангелист Били Греъм пише в книгата си за

ангелите: "В момента на смъртта духът напуска тялото и се движи през

атмосферата. Но писанието ни учи, че там се крие дяволът. Той е "князът на

въздушната власт" (Еф. 2:2).

Ако очите на познанието ни бяха отворени, ние може би щяхме да видим, че

въздухът е изпълнен с враговете на Христа - демоните. Щом сатаната е могъл

да забави с три седмици ангела, изпратен при Даниил на земята, можем да се

представим какво противодействие може да очаква християнинът след

смъртта... Моментът на смъртта - това е последната възможност за сатаната

да нападне истинно вярващия човек, но Бог изпраща Своите Ангели, за да ни

пазят през това време" (Били Греъм, "Ангелите - тайните вестители на Бога",

Ню Йорк, 1975).

Митарствата като пробен камък за истинността

на следсмъртните преживявания

Напълно ясно е, че всичко разказано в тази глава съвсем не е онзи

"обратен филм" За собствения живот, който толкова често се споменава в

съвременните "следсмъртни" преживявания. Този "филм", често появяващ се

преди смъртта, няма в себе си нищо божествено, нищо общо със съда, и

изглежда по-скоро като психологическо преживяване, повторение на

изминалия живот под контрола единствено на собствената съвест.

Отсъствието на съд и даже споменатото от мнозина "чувство за хумор" на

невидимото същество, присъстващо по време на "обратния филм", са преди

всичко отражение на ужасяващата несериозност на хората от Запада по

въпросите на живота и смъртта. И това обяснява защо индусите от

"изостанала" Индия имат по-заплашителен опит от смъртта, отколкото

повечето хора от западния свят - даже и без истинската Христова светлина те

все още са запазили по-сериозно отношение към живота, отколкото

мнозинството хора от лекомисления "следхристиянски" Запад.

Минаването през митарствата, което е своеобразен пробен камък за

истинността на следсмъртния опит, въобще не се споменава в съвременните

случаи и причината за това не е трудно да се открие. По много признаци -

отсъствието на ангели, които идват за душата, отсъствието на съд, лекомислеността на много от разказаното, дори самата краткост на времето

(обикновено пет-десет минути вместо няколко часа или дни в житията на

светиите и другите православни източници) - е ясно, че съвременните случаи, макар и понякога да са поразителни и необясними по известните на

медицината закони, не са много задълбочени. Ако тав наистина са

преживявания на смъртта, те включват единствено самото начало на

следсмъртното пътешествие на душата - те стават, така да се каже, в

предверието на смъртта, Преди Божията присъда над душата да стане

окончателна (за което свидетелства идването на ангелите за нея), докато

душата все още има възможност по естествен път да се върне в тялото.

Предстои ни обаче да дадем задоволителни обяснения на случаите, ставащи в

наше време. Какво представляват дивните пейзажи, които така често се

наблюдават? Къде се намира този "небесен" град, който виждат умиращите?

Каква е тази "извънтелесна" сфера, с която някои несъмнено се сблъскват в

наше време?

Отговорът на тези въпроси може да се намери в изследвания, чийто характер

е съвсем различен от този на гореспоменатите православни източници, в една

литература, основана също на личния опит и много по-задълбочена в

наблюденията и изводите си, отколкото съвременните "следсмъртни" случаи.

Това е литературата, към която се обръщат и д-р Моуди, и другите

изследователи, и в която те намират действително забележителни паралели на

клиничните случаи, предизвикали несъмнен интерес към живота след

смъртта.

Учението на епископ Теофан Затворник за

въздушните митарства

Епископ Игнатий (Брянчанинов) е бил в Русия през 19 век един

от водещите защитници на православното учение за въздушните митарства.

Невярващите и модернистите започнали да му се подиграват. Не по-малко

твърд защитник на това учение е бил и епископ Теофан Затворник, който го е

разглеждал като съставна част на цялото православно учение за невидимата

битка или духовна борба с бесовете. Тук цитираме едно от изказванията му за

митарствата, взето от тълкуванието на осемдесети стих на 118-и псалм: "Да

бъде сърцето ми непорочно в Твоите наредби, та да се не

посрамя." "Пророкът не споменава къде и как "да не се посрами". Най-скорошното непосрамване става при надигането на вътрешните борби...

Втория момент на непосрамване е смъртния час и минаването през

митарствата. Колкото и нелепа да изглежда на умните глави мисълта за

митарствата, минаването през тях е неизбежно. Какво търсят тези митари у

преминаващите? Търсят да намерят у тях своя стока. А каква е тази стока?

Страстите. И тъй на когото сърцето е непорочно и чуждо на страстите, у него

митарите не могат да намерят нещо такова, за което да се заловят, напротив -

добрината, която им е противна, ще порази самите тях като със стрелите на

мълнията. Един много образован човек възразил на това с ето такава мисъл -

митарствата се представят като нещо страшно, а нали е твърде възможно

бесовете да са не страшни, а нещо прелъстително според всичките видове

страсти, като ги показват на минаващата душа една след друга.

Когато по време на земния живот от сърцето са изгонени страстите и са

вкоренени вместо тях добродетели, тогава, каквито и прелъстителни неща да

показваш, душата, нямаща влечение към тях, ще се отвърне с погнуса и ще

отмине. А когато сърцето не очистено, към каквато страст то е най-привързано, към нея се устремява душата при митарствата. Бесовете я

приемат уж като приятел, а после решават какво да правят с нея. Значи много

е съмнително душата, в която има все още влечение към предмета на някоя

страст, да не се посрами на митарствата. Посрамването тук е в това, че

душата сама се хвърля в ада.

Окончателното посрамване обаче ще бъде на Страшния съд, ред лицето на

всевиждащия Съдия" ("Сто осемнадесети псалом", тълкувание на еп. Теофан, М., 1891).

ГЛАВА СЕДМА

Излизане от тялото в окултната литература

Изследователите на съвременните "преживявания след

смъртта" почти неизменно се обръщат за поясняване на своите случаи към

онзи вид литература, която твърди, че се основава върху опита на "излизане

от тялото" - това е окултната литература от най-древни времена, времената на

египтяните и тибетската "Книга на мъртвите" до окултните учители и

експериментатори в наше време. От друга страна, едва ли някой от тези

учители обръща сериозно внимание на православното учение за живота и

смъртта или на библейските и светоотечески източници, на които то е

основано. На какво се дължи това?

Причината е много проста: християнското учение идва от Божието

откровение, дадено на хората за съдбата на душата след смъртта, и поставя

като главна опора окончателното състояние на душата на Небето или ада.

Макар че съществува обширна християнска литература, описваща какво става

с душата след смъртта, която се основава на получена от първа ръка

информация за след смъртните преживявания или излизането от тялото

(както е посочено в предшестващата глава за митарствата), все пак тази

литература определено заема второстепенно място в сравнение с основното

християнско учение за окончателното състояние на душата. Литературата, основана на християнския опит, е полезна преди всичко за изясняване и по-нагледно представяне на най-важните моменти на християнското учение.

В окултната литература положението е съвсем противоположно - главната

тежест се предава на "извънтелесния опит" на душата, а окончателното ѝ

състояние обикновено се оставя неопределено или се представя от лични

мнения и догадки, за които се допуска, че са основани на този опит.

Съвременните изследователи са много по-склонни към този опит на

окултните писатели, който им изглежда в някаква степен по-пригоден за

"научни" изследвания, отколкото към християнското учение, което изисква

участие на вярата и доверието, а също водене на духовен живот в

съответствие с това учение.

В тази глава ще се опитаме да посочим някои от уловките, които съдържа

този подход, който в никакъв случай не се явява толкова "обективен ", както

това се струва на някои, и да дадем оценка на окултния "нетелесен" опит от

гледна точка на православното християнство. За тази цел трябва да се

запознаем отчасти с окултната литература, използвана от съвременните

изследователи за изясняване на "следсмъртните" преживявания.

Тибетската "Книга на мъртвите"

Тибетската "Книга на мъртвите" е будистка книга от 8 век, която е възможно да съдържа и добудистко предание от някакъв по-ранен

период. Нейното тибетско название е: "Освобождение по пътя на слушане на

следсмъртната плоскост", а английския издател я описва като: "Мистично

наставление за ръководство в отвъдния свят на много илюзии и области".

Тази книга четат до тялото на умиращия за полза на душата му, защото както

казва самият текст, "в момента на смъртта се явяват различни измамни

илюзии". Както отбелязва издателят "това не са видения от реалността, но

нещо друго, като... (собствените) интелектуални импулси, приели

персонифицирана форма". През следващите стадии на 49-дневните

"следсмъртни" изпитания, описани в книгата, има видения както на "мирни", така и на "злобни" божества, като всички те съгласно будисткото учение се

разглеждат като илюзорни (по-долу при разглеждането на тази област ще

обясним защо тези видения в по-голямата си част действително са илюзорни).

Край на този процес е окончателното падане на душата и "превъплащението"

(също ще бъде разгледано по-долу), схващано от будисткото учение като зло, което може да се избегне с помощта на будистка подготовка. К. Юнг в своите

Психологически коментари към книгата намира, че тези видения много

приличат на описанията на задгробния свят в спиритическата литература на

съвременния Запад - и едните, и другите оставят неприятно впечатление

заради голямата пустота и баналност на съобщенията от "света на духовете".

Между тибетската "Книга на мъртвите" и съвременните опити в две

отношения има удивително сходство, което обяснява интереса на д-р Моуди

и на другите изследователи. Първото е описание на впечатлението от

преживяването "извън тялото" в първите моменти на смъртта, което по

същество е същото, описано в съвременните случаи (а също и в

православната литература): душата на умрелия се явява като "сияещо

илюзорно тяло", което е видимо за другите същества със същата природа, но

не и за хората в плът, поначало душата не знае жива ли е или мъртва, тя

вижда хора около тялото, чува стенанията на скърбящите и има способност за

сетивни възприятия, движенията ѝ с нищо не са ограничени и тя може да

преминава през твърди тела. Второ - "в момента на смъртта се вижда

първичната светлина", която не малко изследователи отъждествяват със

"светещото същество", описвано в наше време.

Няма основания за съмнение, че описваното в тибетската "Книга на

мъртвите" се основава на "извънтелесния" опит, но по-нататък ще видим, че

истинското състояние след смъртта се явява всъщност само като един от тези

случаи и сме длъжни да предупредим, че не може да се приема всеки

"извънтелесен опит" като откровение за това, какво действително става след

смъртта. Опитът на западните медиуми може също да е истински, но те без

съмнение не са предмет на сегашните съобщения за умрелите, както и те

твърдят.

Има известно сходство между тибетската "Книга на мъртвите" и много по-древната египетска "Книга на мъртвите". Последната описва как след смъртта

душата минава пред много изменения и се среща с много "богове". Но тъй

като живата традиция на тълкуване на тази книга липсва, а без това

съвременния читател може само да се досеща за значението на някои от тези

символи. Според тази книга умрелият последователно приема вид на

лястовица, златен сокол, змей с човешки крака, крокодил, чапла, цвят на

лотос и т.н. и се среща с разни "богове" и извънземни същества ("четири

свещени маймуни", богиня-хипопотам, разни богове с кучешки глави, чакали, маймуни, птици, и други подобни).

Описваният в тази книга изтънчен и объркан опит на "задгробното" царство

рязко се отличава от яснотата и простотата на християнската практика във

връзка с отвъдния свят. Макар че е възможно тази книга да се основава на

истински опит на излизане от тялото, но тя подобно на тибетската "Книга на

мъртвите" е пълна с илюзорни видения и без съмнение не може да бъде

използвана като действително описание на душата след смъртта.

Писанията на Емануил Сведенборг

Друг от окултните текстове, който съвременните

изследователи изучават, дава по-големи надежди да бъде разбран, защото се

отнася към новото време, явява се чисто западен по начин на мислене и

претендира да е християнски. Писанията на шведския мистик Емануил

Сведенборг (1688-1772) описват задгробните видения, които започнали да му

се явяват в средата на живата. До момента, когато започнали тези видения, той бил типичен европейски интелектуалец на 18 век: свободно владеел

много езици, учен, изследовател, изобретател, човек вземащ активно участие

в обществения живот в качеството на съдебен заседател на шведската горна

колегия и член на Висшата палата на Парламента, накратко "универсален"

човек от ранния период от развитието на науката, когато отделния човек все

още е бил в състояние да овладее почти всички съвременни знания. Той

написал около 150 научни труда, някои от които (например 4-томния

анатомически трактат "Мозък") значително изпреварили своето време.

По-късно, на 56-ата година от живота си насочил своето внимание към

невидимия свят и през последните 25 години от земния си живот създал

огромно количество религиозни произведения, описващи Небето, ада, ангелите и духовете, и всичко това въз основа на собствен опит.

неговите описания за областта на невидимото са разочароващо земни, най-общо те са съгласувани с описанията, които може да се намерят в голяма

част от окултната литература. Според разказите на Сведенборг, когато човек

умира, той влиза в "света на духовете", който се намира на половината път

между Небесата и ада. Този свят, макар че е духовен и нематериален, дотолкова прилича на материалната реалност, че отначало човек не осъзнава, че е умрял, неговото "тяло" и усещанията са от същия тип, както и на земята.

В момента на смъртта се наблюдава видени е на светлина - нещо ярко и

неопределено и става 4преглед" на собствения живот, неговите добри и лоши

дела. Той се среща с приятели и познати от този свят и известно време

продължава съществуване, много сходно със земното, с изключение само на

това, че всичко много повече е "обърнато навътре": човек го привличат

същите вещи и хора, които той е обичал, а реалността се определя от мисълта

- достатъчно е само да се помисли за любимите, и тези лица се появяват като

по команда. Докато човек привиква да присъства в света на духовете,

неговите приятели му разказват за Небесата и ада и го водят в различни

градове, градини и паркове.

В този междинен "свят на духовете" човек се обучава в хода на времето, продължаващо от няколко дни до години, като се приготвя за "Небето". Но

самото "Небе", както го описва Сведенборг, не се отличава много от "света на

духовете" и двете много приличат на земята. Там има вътрешни дворове и

зали, както на земята, паркове и градини, домове и "спални" на ангелите и

маса дрехи за тях. Там има правителства и закони, както и съдилища - всичко

това, разбира се, "по-духовно", отколкото на земята. Там има църковни

здания и служби и духовенството изнася проповеди и се смущава, ако някой

от пасомите не е съгласен с тях. Там има бракове, училища, обучение и

възпитание на децата, обществен живот, почти всичко, което се среща на

земята и което може да стане духовно. Сам Сведенборг говорил на Небето с

много "ангели" (всички те според него били души на умрели), а също със

странни обитатели на Меркурий, Юпитер и други планети. Той спорил на

"небето" с Мартин Лутър и го обърнал в своята вяра, но не могъл да разубеди

Калвин във вярата му в "предопределението". Описанието на ада също

напомня някакво място на земята, неговите обитатели са характерни с

егоизма и лошите си постъпки.

Лесно може да се лазбере защо Сведенборг е бил отхвърлян от повечето свои

съвременници като луд и защо до наши дни неговите видения рядко са се

приемали на сериозно. И въпреки всичко винаги са се намирали хора, които

са признавали, че без да се гледа на цялата странност на неговите видения, той в действително е бил в контакт с невидимата реалност: неговият по-млад

съвременник Емануил Кант, един от основателите на съвременната

философия, се е отнасял много сериозно към него и е вярвал в някои от

примерите на Сведенборговото "ясновидство", известни по цяла Европа, а

американския философ Р. Емерсон в дългия си очерк за него в книгата

"Избраници на човечеството" го нарича "един от гигантите на литературата, с

когото не могат да се съпоставят цели колегии от изрядни учени".

Оживлението на интереса към окултизма в наше време го изтласква напред

като "мистик" и "ясновидец", неограничен от доктриналното християнство, по-точно изследователите на следсмъртните преживявания намират

интересни паралели между своите открития и неговите описания на първите

моменти след смъртта.

Малко съмнение може да има в това, че Сведенборг действително е бил в

контакт с духовете и че той е получил от тях своето "откровение".

Проучването по какъв начин той е получил тези "откровения" ще ни покаже в

каква област действително обитават тези духове.

Историята на контактите на Сведенборг с невидимите духове, подробно

описана в неговите обемисти "Дневник на съновиденията" и "Духовен

дневник" (2300 стр.), с точност разкрива характеристиката на встъпването в

общуване с въздушните демони, както това описва Еп. Игнатий. Сведенборг

от детство практикувал една форма на медитация, включваща отпускане и

силно съсредоточаване. С течение на времето, по време на медитацията

започнал да вижда пламък, който доверчиво приемал и обяснявал като

знамение на "одобрение" за неговите мисли. Това го подготвило за началото

на общуването със света на духовете. По-късно започнал да вижда насън

Христа и как го приемат в обществото на "безсмъртните" и така постепенно

започнал да чувства около себе си присъствието на духове. Накрая духовете

започнали да му се явяват и в будно състояние. За пръв път това станало по

време на пътуване до Лондон: след като преял една вечер, той изведнъж

видял чернота и пълзящи влечуги по тялото си, а след това човек, който седял

в ъгъла на стаята и само му казал: "не яж толкова" и изчезнал в тъмното.

Макар че това явяване го изплашило, той все пак го считал за нещо "хубаво", защото му бил даден морален "съвет".

След това, както той сам разказвал, "в същата нощ същият човек ми се яви

отново, но сега вече аз не бях уплашен". След това той му казал, че е Господ

Бог, Създателят на света и Изкупител, и че "Той ме е избрал да обясня на

хората духовния смисъл на Писанието и че Той Сам ще ми обясни какво съм

длъжен да напиша по този въпрос: в същата нощ ми бяха открити световете

на духовете, така че аз напълно се убедих в тяхната реалност, така също

Небето и ада... След това Господ откриваше телесните ми очи много често

през деня, так че по средата на деня можех да гледам в другия свят и в

състояние на пълна будност да общувам с ангелите и духовете".

От това описание е съвършено ясно, че за Сведенборг е било открито

общуването с въздушното царство на падналите духове и че всичките му

следващи откровения произлизат от този източник. "Небето" и "ада", които

той сам видял, били също част от въздушното царство, а записаните от него

"откровения" са описание на неговите илюзии, които подналите духове често

предизвикват у лековерните за своите цели. Погледът върху някои други

произведения на окултната литература ще ни покаже и други страни на това

царство.

"Астралната плоскост" на теософията

Теософията на 19 и 20 век, която представлява смес от източни

и западни окултни идеи, подробно учи за въздушното царство, което ѝ се

представя, че се състои то ред "астрални плоскости" ("астрален" означава

звезден, този причудлив термин се отнася към "надземната" реалност).

Съгласно едно изложение на това учение "астралните плоскости"

представляват мястото, където обитават всички свръхестествени същества, място на пребиваване на богове и демони, празнота, обитавана от форми на

мисълта, област, обитавана от въздушните духове и други стихии, както и

различни небеса и адове с ангелски и демонски сонмове..." Подготвените

хора смятат, че с помощта на обреди могат да се "издигнат на плоскостта" и

напълно да се запознаят с тези области".

Според това учение в "астралната плоскост" (или плоскости в зависимост от

това как разглеждат това царство - като цяло или на отделни "слоеве") се

влиза след смъртта и както и в учението на Сведенборг, няма внезапна

промяна на състоянието, няма съд, човек продължава да живее както и преди, но вече извън тялото и започва "да преминава през всички съставни

плоскости на астралната плоскост в своя път към небесния свят". Всяка

следваща съставна плоскост е все по-изтънчена и "обърната навътре" и

преминаването през тях, за разлика от страха и неувереността, предизвиквани

от християнските "митарства", са все на удоволствие и радост. Радостта от

пребиваването в астралната плоскост е толкова велика, че физическия живот

в сравнение с нея въобще не изглежда живот... Девет от всички десет се

връщат в тялото с голямо нежелание" (А. Пауъл, "Астрално тяло" 1972).

Изобретената от руския медиум Елена Блаватская теософия в края на 19 век е

опит за систематично обяснение на медиумическите контакти с "мъртвите", които се множали в западния свят от времето на избухване на спиритическите

явления в Америка през 1848 година. Досега нейното учение за "астралната

плоскост" (макар често да се нарича с името й) се явява стандарт, използван

от медиумите и другите любители на окултното за обясняване явленията от

света на духовете. Макар че теософските книги за "астралната плоскост" са

пълни със същата "неприятна пустота и баналност", каквито по мнението на

Юнг характеризират цялата спиритическа литература, все пак зад тази

тривиалност стои философията на реалния задгробен свят, която намира

отклик , съвременните изследователи. Съвременния хуманистичен мироглед

гледа твърде благоприятно на такъв задгробен свят, който е приятен, а не

мъчителен, който допуска смекчено "израстване" и "еволюция", а не

окончателност на съда, който дава още "един шанс" за подготовка на висшата

реалност, а не определя вечното място според поведението в земния живот.

Теософското учение дава наведнъж това, което изисква съвременната душа, и

твърди, че то е основано на опит.

За да се даде православно-християнски отговор на това учение, трябва

внимателно да огледаме какво конкретно става на "астралната плоскост". Но

къде всъщност ще гледаме? Съобщенията на медиумите са печално известни

със своята ненадеждност и неяснота и във всеки случай контактът със "света

на духовете" чрез медиумите е твърде съмнителен и косвен, за да бъде

убедително доказателство за природата на този свят. От друга страна, съвременните "следсмъртни" преживявания са твърде кратки и неубедителни, за да могат да послужат за доказателство за действителната природа на

другия свят.

Но все пак е налице опитът от "астралната плоскост", който може да се изучи

по-подробно. На теософски език това се нарича "астрална проекция" или

"проекция на астралното тяло". Като се усъвършенства определена медиумна

опитност, може не само да се влезе в контакт с безплътните духове, както го

правят обикновените медиуми (когато техните сеанси са истински), но и в

действителност да се влезе в тяхната област на съществуване и да се

"пътешества" сред тях. Може да си твърде скептично настроен, слушайки за

такива случаи в древността, но реалността показва, че този опит стана

относително обичаен в наше време и не само сред окултистите, но е налице и

обширна литература, която от първа ръка разказва за опита да се общува в

тази област.

"Астрална проекция"

На православните християни е добре известно, че човек може

действително да бъде издигнат на пределите на своята телесна природа и да

посети невидими светове. Сам апостол Павел не знаел дали е бил "с тяло...

или без тяло... грабнат и отнесен до трето небе" (2 Кор. 12:2), така че и нас не

ние нужно да размишляваме за това по какъв начин тялото може да бъде

изтънено дотолкова, за да може да влезе в Небето (ако неговото преживяване

е било действително "в тялото"), или в какво "тънко тяло" е могла да бъде

облечена душата при пребиваването ѝ "извън тялото". За нас е достатъчно да

знаем, че душата в някакво "тяло" по Божия милост може действително да

бъде възнесено и да съзерцава рая, а също въздушното царство на

поднебесните духове.

В православната литература такова състояние често се описва като състояние

извън "тялото", както е било със св. Антоний, който, както по-горе беше

описано, видял "митарствата", като стоял на молитва. Еп. Игнатий

(Брянчанинов) споменава за двама подвижници от 19 век, чиито души

напускали телата им по време на молитва - стареца Василиск от Сибир, чийто

ученик бил знаменития Зосима, и стареца схимник Игнатий (Исайя), личен

приятел на еп. Игнатий (т. 3, стр. 75).

Най-забележителен случай за излизане от "тялото", описван в православните

жития, се явява вероятно случаят със св. Андрей, Христа заради юродивий, Константинополски (10 век), който в същото време, когато тялото му явно

лежало на снега на градската улица, бил възнесен духовно и съзерцавал рая и

третото небе, а след това част от видяното разказал на своя ученик, който

именно записал случилото се (жития на светиите, 2 окт.).

Това е възможно да бъде дадено по Божия милост и съвършено независимо от

човешките желания и воля. Но "астралната проекция" е "извънтелесен опит", с който можем да се сдобием и да го изживяваме с помощта на определени

методи. Той се явява особена форма на това, което Владика Игнатий описва

като "откриване на сетивата" и е ясно, че доколкото контактът с духовете, освен непосредственото Божие действие, е забранен за хората, то

достигнатото чрез тези средства царство не е Небето, а само поднебесното

въздушно пространство, обитавано от падналите духове.

Теософските текстове, които подробно описват този опит, са дотолкова пълни

с окултни мнения и тълкувания, че от тях е почти невъзможно да се разбере

какво от само себе си представляват реживяванията от това царство. Все пак в

края на 20 век се появява литература от друг вид, посветена на този въпрос -

паралелно с разширяване на изследванията и опитите в областта на

"парапсихологията" някои показали чрез случаи или експериментално, че са

способни на "астрална проекция" и написали книги, съдържащи техния опит, на неокултен, разбираем език, а някои от изследователите събрали и изучили

разказите за опита от пребиваването "извън тялото", като описали това на

научен, а не на окултен език. Да разгледаме тук някои от тези книги.

"Земната страна" на "излизане от тялото" е добре описана в книгата на

директора на Института за психофизични изследвания в Оксфорд (Англия)

Сали Грин "Излизане от тялото" (Ню Йорк, 1975). В отговор на обръщение, направено през октомври 1966 година чрез британската преса и радио, институтът проучил около 400 отговора от хора, твърдящи, че те лично са

излизали от тялото. Такава реакция говори, че подобен опит в наше време не

е рядкост и които са го преживели в по-ново време, говорят за това с по-голяма готовност, отколкото е било обичайно преди, без да се боят, че ще са

прославят като "засегнати". По отношение на "следсмъртните" преживявания

същото забелязва и д-р Моуди, както и други изследователи. Споменатите

400 човека получавали по 2 въпросника, а книгата се явила като резултат на

сравнение и анализ на отговорите.

От описаните в тази книга преживявания почти всички са били неволни, предизвикани от различни физически условия: стрес, умора, заболяване, нещастен случай, анестезия, сън. Почти всички ставали близо до тялото (а не

в "царството на духовете") и направените наблюдения са много сходни с

разказите на хората, имали "следсмъртни" преживявания: човек вижда

собственото си тяло "отвън", притежава всички сетива (макар че в тялото е

могъл да бъде сляп и глух), не е в състояние да се допира до това, което го

заобикаля, или да взаимодейства с него, "плува" във въздуха, изпитва

огромно удоволствие и лекота, умът действо по-ясно от обикновено.

Един "изследовател" на "извънтелестните" преживявания, английския геолог

Роберт Крукел, събрал огромно количество подобни примери както от

окултисти и медиуми, от една страна, така и от обикновени хора, от друга.

Той обобщава материала по следния начин: "Тялото-копие или "двойник" се

раждало от физическото тяло и се разполагало редом с него. Когато

"двойника" се отделя от тялото, се чувствало "затъмнение" на съзнанието (в

много отношения подобно на този момент на кратко прекъсване или

предаване на мощността, в който се превключват скоростите на

автомобила)... Често се преживявал панорамен преглед на преминалия живот, а опустялото "физическо" тяло обикновено се виждало отстрана на

освободения "двойник"...

Въпреки че е могло да се очаква, никой не е говорил, че при излизане от

тялото се изпитва болка или страх - всичко изглеждало съвсем естествено...

Съзнанието, работещо чрез този отделен "двойник", било по-широко, отколкото в обикновения живот... Понякога се явявали телепатия, ясновидство и предвиждане на бъдещето. Често се явявали "умрели"

приятели. Мнозина от авторите на тези сведения изразявали голямо

нежелание отново да влязат в тялото и да се върнат към земен живот... Този

неизвестен досега общ ход на събитията при излизане от тялото не дава

достатъчно обяснение, ако се изхожда от хипотезата, че всички такива случаи

са ставали с нас (в см. с такива като нас по природа) и че всички описани

"двойници" са били просто халюцинации. Но, от друга страна, лесно може да

се обясни с хипотезата, че тези случаи са били истински и че видените

"двойници" са били обективни (макар и ултрафизически тела). (Роберт

Крукел, "Излизане от тялото", 1970).

По същество това описание е еднакво точка по точка с "модела" на

следсмъртните преживявания на д-р Моуди ("Живот след

живота"). Еднаквостта дотолкова съвпада, както това става само при

описване на едни и същи преживявания. Ако това действително е така, става

възможно да се определи опитът, който описва д-р Моуди и другите

изследователи и който вече няколко години предизвиква такъв интерес и

дискусии в западния свят. Това не са точните "следсмъртни" преживявания, които се явяват само предверие на другите, много по-широки преживявания, тъй като са изживявания през време на самата смърт или "астрално

пътешествие" (за което виж по-долу).

Макар че "извънтелесното" състояние може да се нарече "първи момент" на

смъртта - ако смъртта действително настъпва, - би било груба грешка от това

да се правят изводи за "следсмъртното състояние, освен само голите факти, че

след смъртта душата е жива и запазва съзнание, а това във всеки случай едва

ли отрича някой, който действително вярва в безсмъртието на душата (Само

някои отдалечени от християнството секти учат, че душата след смъртта

"спи" или няма "съзнание" като Свидетелите на Йехова, Адвентистите от

седмия ден и др.). По-нататък, доколкото "извънтелесното" състояние не е

задължително свързано със смъртта, трябва да бъдем много внимателни при

анализа на свидетелствата, представяни от обширния опит в тази област, и в

частност сме длъжни да попитаме - имат ли виденията за "Небе" (или "ад"), каквито сега мнозина посещават, нещо общо с християнските разбирания за

Небе и ад или те са само интерпретации на някакъв просто естествен (или

бесовски) опит в "извънтелесното" царство.

Д-р Крукел, който се оказва най-педантичния изследовател в тази област, подхождащ с еднакво внимание и предпазливост към всяка подробност, които

характеризират неговите предишни книги върху изкопаемите растения във

Великобритания, е събрал голям материал върху впечатленията за "рая" и

"гадеса". Той счита, че те се явяват естествени и във връзка с това

универсални "извънтелесни" преживявания и ги разграничава по следния

начин: "Тези, които са оставили своите тела по естествен начин, имали начин

да виждат нещо ярко и спокойно ("Рай"), нещо, подобно на великолепна Земя, а тези, които били изтръгнати със сила... имали склонност да попадат в

относително мрачни, объркани и приличащи на сън условия, което

съответства на "гадеса" на древните.

Първите били посрещани от множество помощници, (вкл. вече споменатите

по-горе 4умрели" роднини и приятели), а последните понякога се срещали с

някакви безплътни "препятствия". Хората, притежаващи това, което д-р

Крукел нарича "медиумическа телесна конструкция", неизменно отначало

преминавали през тъмната, мъглива област на "гадеса", а след това влизали в

областта на ярка светлина, която наподобявала Рая. Този "Рай" описват

различно (и медиумите, и немедиумите) като "най-прекрасния от видените

някога пейзажи", "изглед на дивна красота" - голям, подобен на горски парк, а

светлината там е такава, каквато никога няма да видиш на морето или на

сушата", "дивен пейзаж" с "хора в бяло", "светлината станала силна", "цялата

земя била в сияние".

За да обясни тези слухове, д-р Крукел лансира хипотезата, че съществува

"тотална земя", включваща в своята низша степен физическата земя, която

ние познаваме от всекидневния си живот, обкръжена от всепроникваща

нефизическа област, на долната и горна граница на която се намират поясите

на "гадеса" и "рая". В общи черти това е описанието на поднебесното

въздушно царство на падналите духове, добре известно на православието, или

"астралната плоскост" от теософията. Въпреки че православните описания на

тази област не правят разлика между "горни" и "долни" слоеве, а наблягат

повече на бесовските измами, които се явяват съставна част от това царство.

Като светски изследовател д-р Крукел не знае нищо за въздушното царство в

този аспект, но от своята "научна" точка на зрение той потвърждава

извънредно важния за разбиране на "следсмъртните" и "извънтелесни"

явления факт: "Небето" и "адът", видени в тези състояния, са само част

(или отделни появи) от въздушното царство на духовете и нямат нищо

общо с Небето и ада на християнското учение, които са местата за вечно

обитаване на човешките души (и на възкръсналите тела), а също и на

невеществените духове. Хората в състояние "извън тялото" нямат

възможност да попаднат на истинското Небе или в ада, които се откриват в

душите само по явната Божия воля. Ако някои "християни" по време на

"смъртта" почти веднага виждат "небесния град" с "врати от скъпоценни

камъни" и "ангели", това само показва, че видяното във въздушното царство

зависи в някаква степен от очакванията на техния собствен минал опит, подобно на това умиращите индуси виждат своите индуски храмове и

"богове". Истинският християнски опит за Небето и ада, както ще видим в

следващата глава, има изцяло друго измерение.

Астрално пътешествие

Почти всички отскоро описвани "следсмъртни" случаи са били

много кратки, ако те бяха продължили, щеше да последва истинска смърт. Но

в състояние "извън тялото", което не е свързано с условия, близки до смъртта, са възможни и по-дълготрайни преживявания. Ако те са достатъчно

продължителни, може да се изостави непосредственото обкръжение тук, на

земята, и да се влезе в съвършено нова обстановка - и не само за да се

премине през мимолетния "изглед на градина" или на "светло място" или пък

на "небесен град", но и за да се извърши по-дълго "приключение" във

въздушното царство. "Астралната плоскост" очевидно е твърде близка на

всеки човек и някои критични ситуации (медиумически опити) могат да

"провокират" контакт с нея. В една от книгите си ("Интерпретацията на

природата и психиката", 1955) Карл Юнг описва опита на една от своите

пациентки, жена, която "излизала от тялото" по време на трудни раждания. Тя

виждала обкръжаващите я, лекарите и сестрите, но чувствала, че зад нея се

простира великолепен пейзаж, който ѝ се струвал граница от друго

измерение. Тя чувствала, че ако отиде там, ще изостави този си живот, но

вместо това се върнала в тялото си.

Д-р Моуди е описал ред подобни състояния, които нарича "гранични" или

"пределни" преживявания. ("Живот след смъртта", стр.54-57).

Тези, които умишлено навлизат в състояния на "астрална проекция", могат

често да влизат в това "друго измерение".

В последните години описаните от един човек "пътешествия" в това

измерение добиха определена "известност", което му позволи да организира

институт за експерименти в "извънтелесно" състояние. Един от

изследователите в този институт беше д-р Елизабет Кублер-Рос, която е

съгласна с изводите на Монро за сходството между "извънтелесния" и

"следсмъртния" опит. Тук накратко ще представим откритията на

експериментатора, описани в книгата "Пътешествия извън тялото" (Ню Йорк, 1977 г.).

Роберт Монро е успял американски администратор (президент на съвета на

директорите на една многомилионна компания) и агностик по отношение на

религията. Неговата среща с "извънтелесните" преживявания започва през

1958 г., преди още у него да се е появил някакъв интерес към окултната

литература, по време, когато той провеждал собствените си опити по метода

на запаметяване в състояние на сън. Трябвало да използва упражнения за

отпускане и съсредоточаване, приличащи на някои подходи при медитацията.

След началото на тези опити той преживял необикновено състояние, когато

му се сторило, че го удря лъч светлина, предизвикал временна парализа. След

като това чувство се повторило няколко пъти, той сам започнал да

предизвиква и развива това състояние. В началото на своите окултни

"пътешествия" открива същите основни характеристики, които открили на

Сведенборг пътя към приключенията в света на духовете - пасивна

медитация, усещане за "светлина", общо отношение на доверие и откритост

към новите и странни преживявания и всичко това в съвкупност с

"практически" поглед на живота и липса на каквато и да е нагласа или

християнски живот.

Отначало Монро "пътешествал" из познати места по Земята - в началото

близки, след това по-отдалечени, като при това понякога му било възможно

да донесе фактически свидетелства за експеримента си. По-късно започнал

да контактува с "духоподобни"фигури, като първите контакти били част от

медиумически опит ("индийският праведник", изпратен от медиума, действително дошъл при него!). Накрая той започнал да попада в странни по

вид земни пейзажи.

Записвайки своите преживявания (което правел веднага след завръщането си

в тялото), той ги характеризира като отнасящи се към три "места": "място 1" -

това е "тук-сега" и са обикновените условия на този свят. "Място 2" е

нематериална среда с огромни на вид размери и с характеристики, сходни с

тази на "астралната плоскост". Това място се явява естествена среда на

"второто тяло", което Монро нарича съществото, което пътешества в това

царство, то "пронизва" физическия свят, в него царуват законите на

мислите: "както мислите, такива сте самите вие" и "подобното привлича

подобното", за да се пътешества, достатъчно е само да се помисли за

местоназначението. Монро посетил различни места от това царство, където

видял например в тясна долина група хора в дълги бели дрехи, ред хора в

униформа, които се наричали "армия на изпращането", чакащи

заповеди. "Място 3" видимо е някаква приличаща на Земята реалност, която

има странни анахронични свойства, теософите вероятно биха разпознали в

нея друга "по-твърда" част на "астралната плоскост".

След като преодолял началния страх при попадане в тази непознати области, Монро започнал да ги следва и да описва срещнатите там многобройни

същества. При някои от 4пътешествията" той срещнал "умрели" приятели и

разговарял с тях, но по-често срещал странни, безлични същества, които

понякога му "помагали", но много често не реагирали на неговото обръщение, понякога му давали неясни "мистически" съобщения, приличащи на

съобщенията на медиумите, същите същества можели както да стигнат

протегнатата му ръка, така и със същия успех да забодат в нея нож. В някои

от тези същества той откривал "препятстващи", звероподобни същества с тела

като от каучук, които лесно приемали формата на кучета, летящи мишки или

на неговите собствени деца, както и други, които му се подигравали и го

мъчели и просто се смеели, когато призовавал (разбира се, не с вяра, а в

качеството на още един "експеримент") името на Иисуса Христа.

Сам без вяра, Монро се открил за "религиозните" внушения на съществата от

този свят. Били му дадени "пророчески" видения за бъдещите събития, които

понякога действително ставали така, както той ги виждал. Веднъж, когато

бил в гранично състояние на излизане от тялото, му се явил бял лъч светлина

и той го помолил да му отговори на въпроси за това царство. Гласът на лъча

му отговорил: "Моли баща си да ти разкаже за великата тайна." Следващия

път Монро се молел по съответния начин: "Отче, разкрий ми великата тайна."

От това става ясно, че Монро, оставайки в своите религиозни възгледи

"светски" и "агностик", се е предал в ръцете на същества от окултното

царство (които, разбира се, са бесове).

Също както д-р Моуди и други изследователи на тази област Монро пише, че

"за 12 години периодична дейност аз не намерих свидетелства, потвърждаващи библейските понятия за Бога и задгробния живот в мястото, наричано Небе". Въпреки това, подобно на Сведенборг, теософите и

изследователите от рода на д-р Крукел, той намира в "нематериалната" среда, която изучавал, "всички аспекти, които ние приписваме на Небето и ада, които се явяват само като част от "Място 2". В областите, видимо "най-близки" до материалния свят, той срещал черно-сива област, населена с

"безпокоящи и досаждащи същества". Това негово мнение може да бъде

"границата на ада", нещо като областта "гадеса", както я нарекъл д-р Крукел.

Той чувствал, че това място е неговият последен "дом" и след приключване

на "пътешествието" няколко дни тъгувал по него. Това "астрално небе" се

явява главен източник в теософското учение за "приятността" на другия свят, но колко далече е то от истинското християнско учение за Царството

Небесно, намиращо се далеч от това въздушно царство. Истинското Небесно

Царство по своята пълнота на любовта, осъзнаване на собствената личност и

Божието присъствие е толкова далече от невярващите в наше време, от

нежелаещите нищо друго освен "нирвана" на меките облаци и цветните

лъчи! Такова "Небе" лесно могат да дадат и падналите духове, но на

истинското Божие небе могат да издигнат само християнският подвиг и

Божията благодат.

Понякога Монро се срещал с "Бога на своето небе. Това според неговите

думи може да се случи във всяка точка на "Място 2". По време на

всекидневната дейност в кое да е място се раздава далечен сигнал, приличащ

на звук от фанфари. Всички се отнасят към него спокойно и прекъсват да

разговарят или да се занимават с каквото и да е . Това е сигнал, че Той (или

Те) минава из Своето Царство.

Никой не пада от страх по очи или на колене. Позата е по-скоро делова. Това

е събитие, с което всички са свикнали, където подчинението е по-важно от

всичко. Никакви изключения не се случват.

По Сигнал всяко живо същество ляга... обръща главата си настрана, за да не

Го види, когато Той минава. Изглежда целта е да се образува жив път, по

който Той може да върви... Когато Той преминава, липсва всякакво движение, няма даже помисъл...

Няколко пъти, когато аз преживявах това, легнах заедно с другите. В това

време самата мисъл да се постъпи по друг начин е невъзможна. Докато Той

минава, се раздава ревяща музика и се появява усещане за непреодолимо

излъчване на жива сила, която расте над тебе и затихва в далечината... Това

събитие е толкова случайно, колкото и спирането на светофара на кръстопът

или чакане на жп прелез, когато сигналът показва приближаване на влака: уж

дте равнодушни, а в същото време чувствате неизразимо уважение пред

мощта, съдържаща се в преминаващия влак. Това събитие е също безлично".

Това Бог ли е? Или Неговият Син? Или Негов представител?

Трудно е да се намери в цялата окултна литература по-ярко описание на

поклонение на сатаната от безличните роби в собственото му царство. На

друго място Монро описва своите връзки с Княза на това царство, в което той

проникнал. Веднъж през нощта, две години след началото на неговите

"излизания от тялото" почувствал, че го облива такава светлина, каквото

съпровождала началото на неговите експерименти, и почувствал

присъствието на много мощна разумна сила, която го направила безсилен и

безволев. "У мене се създаде твърдото убеждение, че съм свързан с

ненарушими вериги на преданост с тази разумна сила, че винаги съм бил

свързан и че съм длъжен тук на Земята да извърша определена работа."

След няколко седмици в друг аналогичен случай с тази невидима сила или

"същество" то (или "те"), изглежда, като че излезли и "обискирали" неговия

ум, след което се издигнали в небето, и аз изпращах след тях молитвите

си". (Това преживяване е сходно с това, което се случва на мнозина в наше

време при близки срещи с непознати летящи обекти (НЛО). Окултния опит

при срещите с падналите духове винаги е един и същ, дори когато се изразява

чрез различни образи и символи в зависимост от човешките очаквания

(окултната страна на срещите с НЛО се разглежда в глава 4 на книгата на

иеромонах Серафим "Православието и религията на бъдещето"). Тогава аз се

уверих, че техните мисловни способности и разум далеч превъзхождат моите

разбирания.

Това е безличният и хладен разум без всякакви емоции на любов или

съчувствие, както някога по-рано, защото знаех безусловно и без всякаква

надежда за промяна в бъдеще, че Бог на моето детство, на църквите, на

всемирната религия не е такъв, на какъвто ние се покланяхме - че до края на

дните си ще "преживявам" загубата на тези "илюзии". Едва ли можем да си

представим по-хубаво описание на среща с дявола, с който сега се срещат

много наши, нищо неподозиращи съвременници, неспособни да му се

съпротивляват поради отчуждението си от истинското християнство.

Огромна е цената на свидетелствата на Монро за природата и съществата на

"астралната плоскост". Макар че той е дълбоко свързан с това и фактически е

продал душата си на падналите духове, описанието на неговите

преживявания е на нормален, неокултен език и от относително нормална

човешка гледна точка, което прави книгата му удивително предупреждение

срещу "експериментите" в тази област. Тези, които познават православното

християнско учение за въздушния свят, както и за истинското Небе и за ада, които се намират извън този свят, могат само да се убедят в реалността на

падналите духове и тяхното царство, а също и в огромната опасност от

встъпването в общуване с тях даже посредством изглеждащия "научен"

подход. (Наблюденията на Монро, потвърдени и от много други

експериментатори в тази област, че "излизането от тялото" неизменно се

съпровожда от силно полово възбуждане, само потвърждава факта, че тези

преживявания въздействат на низката страна на човешката природа и не

съдържат нищо духовно.) Като хора, стоящи на православни християнски

позиции, не ни е нужно да знаем каква част от тези преживявания са били

"реални" и каква част са резултат на зрелища и натрапвания, изработени за

случая от падналите духове. Измамата е толкова значителна част от

въздушното царство, че дори няма смисъл да се опитваме да ограничим

нейните точни форми. Не можем да се съмняваме, че той се е сблъскал със

света на падналите духове.

С "астралната плоскост" може да се влезе в контакт (но не задължително в

"извънтелесно състояние") и чрез определени лекарства. Неотдавнашните

опити с вкарване на ЛСД на умиращи предизвикаха много убедителни

"следсмъртни" състояния, а също и сбито повторение на целия живот, видение на ослепителна светлина, среща с "мъртвите" и с "нечовешки

духовни същества", както и предаване на духовни съобщения на истините на

"космическата религия", превъплъщението и т.н. Д-р Кублер-Рос също

участвала в такива експерименти.

Добре известно е, че магьосниците на примитивните племена влизат в

контакт с въздушния свят на падналите духове в "извънтелесно състояние" и

след "посвещение" могат да посещават света на "духовете" и да общуват с

неговите обитатели.

Същото изпитвали и "посветените" в мистериите на античния езически свят.

В житието на св. св. Киприян и Иустина (2 окт.) имаме свидетелство от първа

ръка - на бившия магьосник на това царство: "На планината Олимп Киприян

се научил на всички дяволски хитрости - можел да достига различни бесовски

превъплъщения, научил се да променя свойствата на въздуха... Той виждал

там безбройни дяволски пълчища, начело с княза на тъмнината, на когото

едни предстояли, други служели, трети възклицавали, като хвалели своя княз, а други пък били изпращани в света да съблазняват хората. Там той видял в

лъжливи образи езическите богове и богини, а също и различни призраци и

привидения, за извикването на които се учил в строг 40-дневен пост... Така

станал вълхвувател, чародей и душегубител, велик приятел и верен роб на

княза на ада, с когото беседвал лице в лице, като бил удостоен от него с

велика чест, както за това той сам свидетелства

"Повярвайте ми, казал той, че аз съм виждал самия княз на тъмнината... аз

съм го приветствал и съм говорил с него и с неговите старейшини... И той ми

обеща да ме направи княз след излизането ми от тялото, а по време на земния

ми живот да ми помага във всичко... Външният му вид беше подобен на цвете

- главата му беше увенчана с венец, направен (не в действителност, а

измамно) от злато и блестящи камъни, в резултат на което цялото

пространство беше осветено, а дрехата му беше изумителна. Когато той се

обръщаше на една или друга страна, цялото място около него се разтрисаше и

множество зли духове от различна степен покорно стояха до престола му. На

него се бях отдал изцяло да му служа и да се подчинявам на всяка негова

заповед."

Св. Киприян не говори явно, че по време на тези опити е бил "извън тялото", било е напълно възможно за по-опитните вълхвуватели и чернокнижници да

не се нуждаят от напускане на тялото, за да влязат в пълен контакт с

въздушното царство. Дори при описание на своите пътешествия "извън

тялото" Сведенборг твърди, че повечето от неговите контакти с духовете

ставали без напускане на тялото, но при открити "врати на

възприятията". Характеристиките на това царство и "приключенията" в него

остават едни и същи, независимо дали те стават "без напускане на тялото"

или пък "извън тялото".

Един от знаменитите магьосници (езически) на античния свят (2 век) описва

своето посещение в мистериите на Изида, като дава класически пример за

"извънтелесно" общуване с въздушното царство, което може да се използва

като описание на съвременните "извънтелесни" и "следсмъртни"

състояния: "Аз ще ти предам (за моето посвещение) толкова, колкото може

да се предаде на непосветени, но само при условие, че ти ще повярваш на

това... Като достигнах границите на смъртта, пристъпих прага на Прозерпина

и се върнах обратно, като минах през всички степени: В полунощ видях

слънцето в сияещ блясък, застанах през подземните и небесни богове и

отблизо им се поклоних. Ето, аз ти разказах, а ти макар че изслуша казаното, трябва да останеш в предишното неразбиране" Алулей, Метаморфози, м, 19591 изд. на АН на СССР, стр. 311) (Прозерпина или Персефона в гръцката и

римската митология е владетелка на "гадеса").

Изводи относно "Извънтелесната област"

Всичко споменато дотук за преживяванията "извън тялото" е

достатъчно, за да може да се постави съвременният "следсмъртен" опит в

съответстваща перспектива. Да сумираме получените резултати:

1. В чист вид това е просто "извънтелесно" състояние, добре известно, особено в окултната литература, а в последните години с нарастваща честота

се случва и с обикновените хора, несвързани с окултизма. По същество тези

състояния почти нищо не ни говорят какво става с душата след смъртта, освен че тя продължава да живее и да има съзнание.

2. Областта, в която душата попада веднага след излизане от тялото и започва

да губи контакт с това, което ние знаем като "материална действителност"

(било след смъртта, или просто при излизане от "тялото"), не е небето и не е

адът, а близка до Земята област, която наричат по различен начин:

"задгробна" или "плоскост на Бардо" (тибетската "Книга на мъртвите"), "свят

на духовете" (Сведенборг и спиритистите), "астрална плоскост" (в

теософията и повечето окултисти), "Място 2" (Монро) или на православен

език - поднебесно въздушно пространство, където обитават падналите духове, които усърдно се стараят да измамят хората, за да ги доведат до гибел. Това

не е този "друг свят", който очаква човека след смъртта, а само невидима част

от света, който обитаваме, през която човек трябва да мине, за достигне

наистина "другия свят" - небесен или адски. За тези, които действително са

умрели и които ангелите извеждат от този земен живот, това е областта, където във "въздушните митарства" започва Частния Съд, където въздушните

духове разкриват истинската си природа и враждебност към човешкия род, докато за всички останали това е областта на бесовската измама, тъй като те

са изцяло във властта на същите въздушни духове.

3. Съществата, с които се сблъскват в тази област, са винаги (или почти

винаги) бесове, независимо дали са повикани с помощта на медиуми или по

окултни начини или пък са срещнати по време на пребиваване "извън

тялото". Това не са ангели, защото ангелите обитават на небето и само

преминават тази област като Божии посланици. Това не са духове на

умрелите, защото те обитават на Небето или в ада и само веднага след

смъртта минават през тази област на път за Съда за извършеното от тях в този

живот. Даже най-опитните в излизането "от тялото" не могат дълго да останат

в тази област, без да се изложат на опасността завинаги да се разделят с

тялото си (да умрат), поради което дори в окултната литература рядко може

да се намери описание на въздушните срещи на такива хора.

4. Не можем да се доверяваме на експериментаторите на тази област и не

можем да ги оценяваме "външно". Даже твърдо вкоренените в

православното християнско учение лесно могат да бъдат измамени от

падналите въздушни духове чрез всевъзможни "видения", а влизащите в тази

област, без да имат понятие за нея и неприемащи с доверие нейните

"откровения", не са нищо друго освен жалки жертви на падналите духове.

Може да се попита: "А какви са усещанията на "спокойствие" и

"удоволствие", които за състоянието "извън тялото" са почти универсални? И

каква е светлината, която мнозина виждат? Това също ли е измама?"

В известен смисъл тези състояния могат да бъдат "естествени" за душата, когато тя се отделя от тялото. В този отпаднал от Бога свят нашите тела са

тела на страданието, разрушението и смъртта. При отделянето си от такова

тяло душата изведнъж се оказва в своето по-естествено състояние, по-близко

към това, което Бог ѝ е предназначил, защото възкръсналото "духовно" тяло, в което човек ще обитава в Царството Небесно, има повече общо с душата, отколкото ни с известното ни земно тяло. Даже тялото, с което в началото е

бил създаден Адам, било по природа различно от тялото на Адама след

падението, тъй като е било по-тънко, неподхвърлено на страдания и тежък

труд.

В този смисъл "спокойствието" и "наслаждението" при пребиваване извън

тялото могат да се разглеждат като истински, а не измамни. Самата измама

започва още с опита да се тълкуват тези "естествени" усещания като нещо

"духовно", като че ли това "спокойствие" е истинският мир от примирението

с Бога, а "наслажденията" са истинските духовни наслади на небето. Точно

така по същество мнозина тълкуват своите "извънтелесни" и "следсмъртни"

преживявания поради липсата на истински духовен опит и разум. Че това е

грешка, може да се разбере от факта, че даже най-изявените безбожници по

време на "умирането" преживяват същите "наслаждения". Ние вече описахме

това в една от предишните глави в случаите с индус, атеист и самоубиец.

Друг забележителен случай е този с британския романист, агностика

Съмърсет Моам, който по време на кратка "смърт", станала в 80-те години, доста преди истинската му смърт, отначало видял непрекъснато увеличаваща

се светлина, а "след това изпитал най-изискано чувство на освобождаване", както го описва със свои думи (виж Ален Спергет , "Дело на безсмъртието", Ню Йорк, 1974). Това в никакъв случай не е бил духовен опит, още повече

завършил без вяра.

Затова смъртта като чувствено или "естествено преживяване може да

изглежда изцяло приятна. Това наслаждение в еднаква степен могат да

преживяват и този, чиято съвест е чиста пред Бога, и тази, който въобще няма

дълбока вяра в Бога или вечния живот и затова не съзнава колко силно може

да оскърби Бога заради своя (неправеден) живот. Колко хубаво е казал един

писател: "Лоша смърт имат тези, които знаят какво е Бог и въпреки това са

живели, като че ли Той не съществувал" (Д. Уинтър "Бъдещето: какво става

след смъртта?", 1977) - т.е. който е измъчван от собствената съвест, като

страданието от това преодолява естественото "наслаждение" от физическата

смърт. Различията между вярващи и невярващи се проявяват не в момента на

самата смърт, а после, на Частния Съд. "Наслаждението" от смъртта може да

бъде достатъчно реално, но то няма никаква връзка с вечната съдба на

душата, която изцяло може да бъде обречена на мъчения.

Казаното важи още повече по отношение на видението на "светлина". Тя

също може да бъде чисто и просто нещо естествено - отражение на

истинското състояние на светлината, за която човек е бил създаден. Ако

въпросът стои именно така, то да се придава на това "духовен смисъл", както

правят духовно неопитните, би било сериозна грешка. Православната

аскетическа литература е пълна с предупреждения да не се доверяваме на

какъвто и да е вид "светлина", която може да се появи на човек, а когато

токова светлина започнат да считат за "ангел" или даже за "Христа", става

ясно, че човек е изпаднал в прелест (самоизмама), създавайки си реалност от

собствени въображения още преди падналите духове да са започнали своите

съблазни.

За отделената от тялото душа е естествено също да притежава повишено

чувство за реалните стойности да изпитва това, което днес се нарича

"екстрасензорно възприятие". Това, че душата след смъртта (а често и

непосредствено преди смъртта) вижда онова, което не виждат стоящите до

нея, знае кой кога умира от разстояние и т.н. - това са очевидни факти както

от православната литература, така и от съвременните научни изследвания.

Отражение на това може да се види в преживяванията, които д-р Моуди

нарича "видение на знанието", когато душата като че ли има "просвещение" и

вижда пред себе си "всички знания" ("Размишления за живота след смъртта").

Св. Бонифаций по следния начин описва преживяното от "монаха на Уенлок"

веднага след смъртта: "Той се чувствал като човек виждащ и буден, сякаш

очите му били завързани с плътна превръзка, а след това тя внезапно била

махната и всичко, което по-рано било невидимо, закрито, неизвестно, станало

ясно. Така станало и с него - когато цялата завеса на плътта била премахната, имал чувството, че цялата вселена застанала пред погледа му и той видял

изведнъж всички краища на света, всички морета и всички хора" (Емертон,

"Житие на св. Бонифаций").

Изглежда, по природа душите на някои са чувствителни към подобни

състояния, дори още докато са в тялото. Св. Григорий Велики отбелязва, че

"според своята тънкост (по-голяма от обикновена душевна чувствителност -

б. пр.) някои могат в определена степен да предвидят бъдещето" за разлика от

тези, които виждат бъдещето чрез Божие откровение (ІV, 26, стр. 30). Но

подобни "медиуми" неизбежно изпадат в прелест, когато започнат да

интерпретират и развиват този талант, който може да бъде правилно

използван само от хора с голяма святост и (разбира се) с православна вяра.

Убедителен пример за уловките на подобни ЕСВ (екстрасензорни възприятия

- възприятия извън обсега обичайната, физиологична сетивност) се явява

американския медиум Едгар Кейс. След като веднъж открил, че има

възможност да поставя точна медицинска диагноза в състояние на транс, той

започнал да се доверява на всички съобщения, получавани в такова

състояние, и достигнал дотам, че накрая започнал да се представя за пророк

(понякога с ефектни провали, както станало с несъстоялия се катаклизъм, обещан за Западното американско крайбрежие през 1969 г.), предлагал

астрологични тълкувания и започнал да проследява "миналия живот" на

хората в "Атлантида", древен Египет и др. места.

"Естествените преживявания на душата, когато тя бъде отделена от тялото по

особено чувствителен начин - като усещанията на "спокойствие" и

наслаждение, на светлина или ЕСВ, - се явяват само като следствие на

повишената възприемчивост на душата, но те дават (отново трябва да кажем

това) много малко категорична и ясна информация за състоянието на душата

след смъртта и твърде често водят към произволни тълкувания за "другия

свят", а едновременно с това са път за пряко общуване с падналите духове, към чието царство се отнася всичко това. Подобни преживявания като цяло се

отнасят към "астралния" свят и сами по себе си нямат нищо духовно или

небесно: даже когато самия опит е реален, не можем да се доверяваме на

неговите тълкувания.

5. Поради самата природа на нещата, само въз основа на такива

преживявания не можем да придобием истинско знание за въздушното

царство на духовете и неговите прояви. Претенциите на окултизма, че

неговите знания са действително верни, защото са основани на "опита", всъщност представляват фаталния порок на окултното "знание". Точно

обратно - преживяванията, получени в тази среда, именно затова, че са

получени във въздушната среда и често са предизвикани от бесовете, крайната цел на които е да съблазняват и погубват човешките души, по

самата си природа са свързани с измама, без да говорим за това, че бидейки

чужд в тази област, човек никога не може пълноценно да се ориентира и да

бъде сигурен в нейната реалност, както е уверен в реалността на материалния

свят. Право е будиското учение (изложено в тибетската "Книга на

мъртвите"), когато говори за илюзорната природа на "плоскостта на Бардо", но то греши, когато само въз основа на опита от преживяванията заключава, че зад тези явления не стои никаква обективна реалност. Истинската реалност

на този невидим свят не може да се познае, ако тя не бъде разкрита от

източник, стоящ извън и над него.

Затова съвременния подход към тази област с помощта на лични (или

"научни") експерименти неизбежно води към неправилни, лъжливи

изводи. Почти всички съвременни изследователи приемат окултното учение

за тази сфера или най-малко твърде много му съчувстват само затова, че е

основано на опита от преживяванията, а "опитът" е в основата на науката. Но

"опит" в материалния свят и "опит" във въздушното царство - това са

съвършено различни неща. Суровият материал, с който експериментират и

който изучават, в някои случаи е "морално" неутрален и може да бъде

обективно изучен и проверен, но в други случаи "суровия материал" е скрит, трудно може да се улови и много случаи има своя воля - волята да мами

наблюдателя. Затова сериозни изследователи като д-р Моуди, Крукел, Осис, Харалдсон и Кублер-Рос в края на краищата почти неизменно използват

своите работи за разпространение на окултни идеи, които "естествено" са

получили от окултното въздушно царство. Изходът е във въоръжаване на

мисълта (станала сега рядкост), че има изявена истина, която е над всякакви

опити, която единствено може да освети това скрито окултно царство, и така

да се познае истинската му природа и да се разкрият различията между това

низше царство и висшето небесно царство.

Наложи се тази дълга глава да посветим на "извънтелесните" преживявания, за да определим най-точно природата на това, което преживяват много

обикновени хора, а не само медиуми и окултисти. В заключението на

настоящата книга ще се опитаме да обясним защо подобни преживявания сега

са толкова разпространени. Напълно ясно е, че те са реални и не могат да се

отхвърлят като "халюцинации". Същевременно е ясно, че това не е духовен

опит и усилията на изследователите да го интерпретират като "духовен опит", който разкрива истинската природа на задгробния живот и окончателното

състояние на душата, служат само за увеличаване на духовното неразбиране у

съвременния човек и показват колко такива усилия са далеч от истинското

духовно знание и опит.

За да видим по-добре това, сега ще се опитаме да изследваме няколко случая

на истински преживявания от другия свят - вечния свят на Небето, преживявания, които се откриват на човека по Божия воля и съвсем не

приличат на въздушното царство, което сега изучавахме, което се явява само

част от този свят, който ще има своя край.

Бележки за "превъплъщението"

Сред окултните идеи, които днес широко се обсъждат и

веднага се приемат от тези, които са имали "извънтелесни" или

"следсмъртни" преживявания, и дори от някои учени, стои и идеята за

превъплъщението - душата след смъртта не подлежи на Страшния Съд, а

пребивава на Небесата или ада, като очаква възкресение на тялото и

Страшния Съд, но (очевидно след пребиваване в "астралната плоскост") се

връща обратно на Земята е влиза в ново тяло - на животно или на друг човек.

Тази идея е била широко разпространена на Запад по време на езическата

античност, докато била сменена с християнските идеи, а разпространението ѝ

в наше време е свързано с индуизма и будизма, където е приета повсеместно.

Днес тази идея обикновено се "хуманизира" в смисъл, че съвременниците

считат, че техните "предишни съществувания" са били в човешки образ, докато общото идея сред индуси, будисти, както и сред древните гърци и

римляни е, че рядко се удава да се постигне въплъщение "в човек" и че

болшинството съвременни въплъщения са в животни, насекоми даже

растения.

Вярващите в тази идея твърдят, че тя обяснява много от

"несправедливостите" на земния живот, а също изглеждащото необяснимо

безпокойство (страх): ако някой е роден сляп или в бедност, това е въздаяние

за неговите постъпки в "предишния живот" (или както казват индусите и

будистите, заради неговата "лоша карма"), ако някой се бои от вода, то е, защото в "предишното си съществуване" той е потънал.

Вярващите в превъплъщението нямат единно завършено учение за произхода

и назначението на душата или някакви убедителни доказателства в подкрепа

на своята теория. Главните ѝ привлекателни страни имат твърде

повърхностен характер - уж някакво обезпечаване на "справедливост" на

земята, обяснение на някои психически загадки и осигуряване на някакво

подобие на "безсмъртие" за тези, които не приемат християнските позиции.

При зрял размисъл теорията за превъплъщението не дава никакво обяснение

на несправедливостта: ако човек страда в този живот за грехове и грешки в

друг живот, който той не може да помни и за който (ако по-рано той е бил

животно) не може да носи отговорност, и ако (според учението на будизма) дори не съществува "Аз", съхраняващо се от едно превъплъщение в друго, и

предишните му грешки са били в буквален смисъл чужди грешки - в такъв

случай липсва каквато и да е явна справедливост, а само сляпо страдание от

зло, чийто произход не може да се проследи. Християнското учение за

падението на Адама като източник на световното зло, дава много по-добро

обяснение на световната несправедливост, а християнското откровение за

съвършената Божия справедливост и Неговия съд над хората, изпращани във

вечния живот но Небето или в ада, прави ненужна и тривиална идеята и

намирането на "справедливост" чрез последователни въплъщения в този свят.

Идеята за превъплъщението получи през последните десетилетия голяма

популярност на Запад: оказали се много случаи, навеждащи на мисълта за

"спомени от предишни животи", много хора след пребиваване "извън тялото"

вярват, че тези преживявания внасят или внушават идеята за

превъплъщението. Какво трябва да мислим за тези случаи?

Трябва да се каже, че само в много малко от тях има нещо повече от

неопределени и случайни "доказателства", които да не могат да бъдат

обяснени просто като плод на въображението: детето се ражда с петно на

шията, а после "си спомня", че в "предишния си живот" са го обесили като

конекрадец, друг се бои от височини и затова "си спомня", че в "миналия

живот" се е разбил смъртоносно при падане, и други подобни. Естествената

човешка склонност към фантазии прави подобни случаи безполезни в

качеството им на "доказателства" за превъплъщението.

Все пак в много случаи подобни "предишни животи" са били разкривани с

помощта на хипнотичния метод, известен като "регресивна хипноза", който

при много от тях дал поразителни резултати при спомнянето на отдавна

забравени от съзнателния разум събития, отнасящи се до самото ранно

детство. Хипнотизаторът връща пациента "обратно" в детството, а след това

разпитва: "А какво беше преди това?" В такива случаи човек често "си

спомня" своята смърт или даже изцяло "другия живот". Как да разбираме

такава памет?

Добре подготвените хипнотизатори ще се съгласят с наличието на уловки в

"регресивната хипноза". Д-р Артър Хестингс от Калифорния, специалист по

психология на общуването, забелязал, че "най-очевидното, което става под

хипноза, е това, че пациентите са открити за всяко изтънчено, несъзнателно

както словесно, така и несловесно внушение на хипнотизатора и са

извънредно податливи. Ако ги помолите да преминат към предишния си

живот, а те не са имали такъв, те ще го изобретят! Ако им внушите, че са

видели НЛО, те съобщават като че ли са виждали НЛО. "Чикагският

хипнотизатор д-р Лари Гарет, който сам е провел около 500 хипнотични

регресии, отбелязва, че в тези регресии липсва точност дори когато става

въпрос за спомени от минали събития в този живот. "Много често хората

измислят неща или заради желание, което приемат за реалност, или заради

фантазии, сънища и др. подобни... Всеки, който се занимава с хипноза и

провежда регресия от какъвто и да е вид, може да открие, че хората имат

толкова живо въображение и ще направят каквото е угодно само да е доволен

хипнотизаторът."

Друг изследовател от същата област пише: "Този метод е пълен с рискове, главният от които е безсъзнателната тенденция към ярки фантазии. Това, което се изявява по време на хипнозата, би могло да бъде всъщност сън за

предишния живот, който пациента е искал да преживее или вярва правилна

или неправилна, че е преживял... Един психолог инструктирал група

хипнотизирани пациенти да се спомнят миналото съществуване и всички без

изключение си спомнили. Някои от тези разкази били наситени с ярки

подробности и изглеждали убедителни... Когато същия психолог отново ги

хипнотизирал, те могли в състояние на транс да проследят всеки елемент на

своя разказ за предишното съществуване непосредствено до някакъв

нормален източник - човек, който те действително са познавали в детството

си, сцени от прочетен роман или филм, гледан преди няколко години и т.н."

Как стои въпросът с неотдавна разгласените случаи, в които има "обективни

доказателства за предишния живот", когато човек си спомня имена и места, които той сам от себе си не би могъл да знае и които могат да бъдат

проверени по исторически документи?

Такива случаи изглеждат много убедителни за тези, които вече имат

нагласата да вярват в превъплъщението, на този вид "доказателства" не се

различава от стандартната информация, представяна от "духовете" на

спиритическите сеанси (Която може да бъде твърде удивителна!) и няма

основания да се мисли, че такива доказателства имат друг източник. Ако е

напълно очевидно, че "духовете" на спиритическите сеанси са бесове, то и

информацията за "предишни животи" също може да е дадена от бесовете. И в

двата случая те имат една цел: да смутят хората с блестяща демонстрация на

уж "свръхестествено" знание и по такъв начин да ги заблудят по отношение

на истинската природа на задгробния живот и да ги оставят духовно

неподготвени за него.

Даже окултистите, които като цяло са доброжелателно настроени към идеята

за превъплъщението, са съгласни, че доказателствата за превъплъщението

могат да се тълкуват различно. Един от американските популяризатори на

окултните идеи приема, че "повечето регистрирани случаи, свидетелстващи

за превъплъщението, изцяло могат да се разглеждат като случаи на

обладаност". Съгласно тези окултни разбирания "обладаността" се проявява, когато "мъртъв" овладее живо тяло, като личността и самата индивидуалност

на последния (обладания - б.пр.) изглеждат променени, създавайки

впечатление, върху него действат някакви прояви от "предишен живот". Тези

същества, които "обладават" хората, са, разбира се, бесове, колкото и да се

крият под маската на души на умрелите. Нашумялата неотдавна книга на Иан

Стивенсон "Двадесет случая, заставящи да се мисли за превъплъщението"

всъщност се представя със събрани случаи на подобна обладаност.

Ранната християнска Църква се е борила с идеята за превъплъщението, която

проникнала в християнския свят от източните учения като манихейството.

Със същите учения било тясно свързано лъжеучението на Оригена за

"предсъществуването на душите", строго осъдено на V Вселенски Събор в

Константинопол 553 година, а неговите последователи били предадени на

анатема. Отделно от това много отци на Църквата са писали против него, особено св. Амвросий Медиолански на Запад ("За вярата във възкресението", кн. ІІ), св. Грегорий Ниски на Изток ("За душата и възкресението") и др.

За съвременния православен християнин, когото съблазнява тази идея или

който размисля над нейните предполагаеми "доказателства", може би ще е

достатъчно да поразмисли над три от основните християнски догмата, които

решително опровергават самата възможност за "превъплъщение".

1. Възкресение на тялото. Христос възкръсна от мъртвите в същото това

тяло, в което умря със смъртта на всички хора, Първото вред всички човешки

тела, които ще възкръснат в последния ден и отново ще се съединят с душите,

за да живеят вечно на Небето или ада съгласно праведния Божий Съд за

техния земен живот. Това възкръснало тяло подобно на тялото на Самия

Христос ще се различава от нашите земни тела по това, че ще бъде по-тънко и

по-близко до ангелската природа, без което не би могло да пребивава в

Царството Небесно, където няма нито смърт, нито тление, но това ще бъде

същото това тяло, чудесно възстановено и пригодено от Бога за вечен живот

както е било показано на Иезекил в неговото видение за "сухите кости"

(Иезек. 37:1-14). Изкупените ще се познават един друг на Небето.

Следователно тялото се явява неотделима част от цялостната личност, която

ще живее вечно, и мисълта, че на една личност принадлежат много тела, отрича самата природа на Царството Небесно, приготвено от Бога за тези, Които Го обичат.

2. Нашето изкупление от Иисуса Христа. Бог се облече в плът и със Своя

живот, страдания и смърт на Кръста ни изкупи от властта на греха и смъртта.

Чрез Неговата Църква ние сме спасени и станали годни за Царството

Небесно, без да сме длъжни да търпим "наказания" за минали наши

прегрешения. Но съгласно идеята за превъплъщението, ако някой се "спаси", то е възможно само единствено след много животи, посветени на

отработване, заради последиците от своите предишни грехове. Тази хладна и

безутешна законност на езическите религии е напълно обезсилена от

Христовата жертва на Кръста: благоразумния разбойник веднага получил

спасение чрез вярата в Сина Божий, а "лошата карма" на неговите дела била

унищожена от Божията благодат.

3. Съд. "На човеците е отредено да умрат един път, а след това -

съд" (Евр. 9:27). Човешкия живот е единственият период, определен за

изпитания, след който няма "втори шанс", но само Божий съд (праведен и

милосърден) над човека в съответствие със състоянието на душата му в края

на живота.

В тези три доктрини християнското откровение е точно и определено за

разлика от езическите религии, които не вярват във възкресение или

изкупление и не казват нищо определено нито за съда, нито за бъдещия

живот. Единствения отговор на всички предполагаеми преживявания или

спомени за "предишни животи" - това е точно очертано учение на

християнството за човешката природа и живот, и за отношението на Бога към

хората.

ГЛАВА ОСМА

Истинските християнски преживявания на "Небето"

"Местонахождение" на небето и ада

Вече видяхме от многобройните разкази на св. Отци и

житията на светиите, че след смъртта душата веднага навлиза в поднебесното

въздушно царство, чиито характеристики подробно разгледахме.

Проследихме също, че минаването на душата през това въздушно царство, след като тялото действително е умряло и душата се е освободила от всичко

земно, се описва като преминаване през митарствата, където започва

Частният съд, за да определи дали душата е достойна да обитава на Небето.

Душите, уличени в неразкаяни грехове, биват смъквани от падналите духове

в ада, а успешно преминалите изпитанията на митарствата се издигат

свободно на Небето, водени от Ангели.

Какво представлява по същество самото Небе? къде е то? Заема ли някакво

място в пространството? Намирали се на върха?

По отношение на всички въпроси, отнасящи се до живота след смъртта, подобава да се интересуваме не от любопитство, а единствено да разберем

по-добре учението на Църквата по този въпрос и да избегнем лутане, каквито

съвременните идеи и някои медиумечески опити могат да предизвикат дори у

православно вярващите.

Получи се така, че въпросът за "местонахождението" на Небето (и ада) се

превърна в наши дни в един от въпросите, за който е налице всеобщо

неправилно разбиране. Не много отдавна Хрушчов се надсмиваше над тези, които още вярват в Небето, защото той бил изпратил космонавти в космоса и

те не го видели!

Няма мислещ християнин, който да вярва в атеистичните карикатури на рая

"в облаци", макар че има някои наивни протестанти, които са готови да

поставят Небето на на далечна галактика или съзвездие: цялото видимо

творение е малко и променено и в него няма място за невидимото Божие небе, което е духовна, а не материална реалност. Но много християни, за да

избягнат насмешките на невярващите и да се предпазят и от най-малки

грешки по отношение на някаква материална концепция, отишли в друга

крайност и обвили, че "Небе няма никъде". Сред римокатолиците и

протестантите има на-категорични апологии, твърдящи, че "небето е

състояние, а не място", че "на върха" това е само метафора, че Възнесение

Христово (Лк. 20, Деян. 1:9-11) не било в действителност "възнесение", а

само изменение на състоянието. В резултат на подобни аналогии Небето и

адът са станали твърде разляти понятия и чувството за тяхната реалност

започва да изчезва с произтичащите от това унищожителни последици за

християнския живот, защото става въпрос за тези именно реалности, към

които е насочен целият наш земен живот.

Съгласно учението на епископ Игнатий всички такива апологии са основани

на лъжливата идея на философа Декарт, че всичко нематериално се явява

"чист дух" и не е ограничено във времето и пространството: "Мечтата на

Декарт за независимост на духовете от пространството и времето е решителна

нелепост. Всичко е ограничено от необходимостта и зависи от

пространството"(т. 3, стр. 312). "Многочислените цитати... от

богослужебните книги и от творенията на Отците на Православната

Църква... напълно удовлетворително решават въпроса къде се намират рая и

адът. С каква яснота (православната) източна църква сочи МЯСТОТО НА

РАЯ НА НЕБЕТО И МАСТОТО НА АДА ВЪВ ВЪТРЕШНОСТТА НА

ЗЕМЯТА" (т. 3, стр. 308-309, подчертаното е от еп. Игнатий). Тук само ще

посочим как трябва да се разбира неговото учение. Без съмнение е вярно, както сочат многобройните цитати от еп. Игнатий, че всички православни

източници - Св. Писание, богослужението, житията на светиите, творенията

на св. Отци - всички те говорят за рая и Небето, като намиращи се "горе" и за

ада, като намиращ се отдолу, под земята. Затова Небето е място, и то

безусловно над коя да е точка над земята, на хората не могат да видят тези

места и техните обитатели, докато не им се открият духовните очи, както

видяхме по-рано, когато разглеждахме въпроса за въздушното царство. Освен

това тези места се намират извън координатите на нашата пространствено-времева система: авиолайнерът не прелита невидимо през рая, а спътникът на

земята през третото небе, както и с помощта на сондиране не можем да се

доберем о душите, очакващи в ада Страшния Съд. Те са там, но в друг вид

пространство, което започва непосредствено оттук, без да се простира в друго

направление.

Има указания или най-малко намеци за тази друго реалност и в ежедневните

задгробни впечатления. Например съществуването на вулкани и огромно

количество топлина в центъра на земята се схваща от светиите като указание

за съществуването на ада във вътрешността на земята (виж житие на св.

Патрикий Пруски, 19 май, "Събеседвания" на св. Григорий, т. 4, сл. 36 и 44, еп. Игнатий (Брянчанинов), т. 3, стр. 98). Адът, разбира се е "нематериален" в

този смисъл, в който има "наслагване" на два вида реалност - "наслагване", което преди всичко може да се види в природата на човека, който даже в този

живот е способен при определени обстоятелства или по волята Божия да

приема и двата вида реалност. Дори съвременните учени признават, че те

повече не са уверени в крайната (ограничената) природа и границите на

материята, както и в това къде тя изчезва и започва "душевната" реалност.

Многобройни примери в житията на светиите показват как това от друг род

пространство "се врязва" в "нормалното" пространство на този свят. Често

например било възможно да се види как се възнася душата на

новопредставен, както описанието на св. Бенедикт, видял душата на св.

Герман Аляскински, издигаща се на огнен стълб, или пък старец Серафим

Глински, който видял издигащата се душа на св. Серафим Саровски. Пророк

Елисей видял как пророк Илия бил взет на небето в огнена колесница (ІІІ

Царств., 2:11). Често са виждали как душите минават през митарствата.

Такива случаи са особено многочислени в житието на преп. Нифонт, епископ

на Констанция Кипърска (23 дек.), св. Колумб Ионски, като някои от

цитатите на последния бяха споменати по-горе в главата за митарствата.. В

житието на св. Теофил Киевски е описано как един от свидетелите на

неговата праведна кончина видял "изведнъж пред погледа му нещо да се

мярка и в лицето си усетил мириса на струя прохладен въздух. С изумление

Димитрий погледнал на горе и се вцепенил: покривът н килията започнал

бавно да се издига и светлосиньото небе, разпростирайки своите обятия, се

приготвило да приеме святата душа на умиращия праведник". ("Живот на

блажения старец иеросхимонах Теофил", о. Владимир Зноске, Киев, 1906).

Любопитството ни не бива да се простира по-далеч от общото знание, Че

Небето и адът са действително "места", но не на места в този свят, в нашата

пространствено-времева система. Тези "места" дотолкова се различават от

нашите земни понятия за "мястото", че ние безнадеждно ще се объркаме, ако

се опитаме да ги свържем в единна "география". Някои жития на светии ясно

показват, че "Небето" се намира над "рая", други говорят за това, че в крайна

сметка има "три небеса", но не е наша работа да определяме "границите" на

тези места или да се опитваме да установим техните характеристики.

Подобни описания са ни дадени от Божието Провидение, за да събудят у нас

стремеж за тези места, основан на християнския живот и смърт, а не за да

прилагаме по отношение на тях светските категории на логиката и

познанието, които за тази цел са неприложими. Св. Иоан Златоуст

справедливо призовава да не мислим за своите основания при изследване на

небето и ада: "Ти питаш къде е адът, но защо ти е да знаеш това? Достатъчно

ти е да знаеш, че ад съществува, а не къде той се намира... Според мен той

някъде извън този свят... Да се постараем да разберем не къде е той, а как да

го избегнем" ("Беседа върху посланието към Римляните", 31:3-4).

В този живот ни е дадено да узнаем малко за задгробната реалност, макар че

знаем достатъчно, за да отговорим на рационалистите, които казват, че небето

и адът не са никъде и не съществуват, защото те не могат да ги видят.

Всъщност тези места се намират "някъде" и някои от живеещите на земята са

били там и са се върнали, за да разкажат за тях, отколкото със съзнание. "Сега

виждаме смътно като през огледало, а тогава - лице с лице, сега зная донейде, а тогава ще позная, както и бидох познат" (1 Кор. 13:12).

Християнските преживявания, свързани с небето

Християнските впечатления въз основа на преживявания, свързани с Небето, носят в себе си един и същ отпечатък - този но

задгробните преживявания. Тези, които се видели "Небето, не само са

пътешествали в друго място, но те преминавали в съвършено друго духовно

състояние. Ние, които лично не сме изпитвали това, трябва да се задоволим с

описанието на някои външни свойства, които като цяло позволяват да се

различат тези преживявания от всякакви други преживявания във въздушното

царство, разглеждани по-горе.

В житията на светиите се срещат описания как от земята са били

наблюдавани възнасяния на душите на Небето. В житието на св. Антоний

Велики четем: "Веднъж пребивавайки в планината, като повдигнал поглед, Антоний видял, че някой се издига във въздуха за велика радост на тези, които го посрещали. Като се чудел и облажавал такъв сонм, той започнал да

се моли да му се открие какво означава това. И изведнъж се чува глас към

него "това е душата на Амун, нитрийския инок". Амун до старостта си

прекарал в подвижничество" (Житие на св. Антоний).

Авва Серапион по следния начин описва смъртта на св. Марк Фрачески:

"Като погледнах, видях душата на светия вече освободена от оковите на

плътта - ангелски ръце я покриха с бяло-синя одежда и я възнасяха на

небесата. При това виждах стоящите по този път бесовски пълчища и

чувах отправения към бесовете ангелски глас:

- Синове на тъмнината, бягайте и се скрийте от лицето и светлината на

правдата!

Светата душа на Марк била задържана във въздуха около 1 час. След

това се чул глас от небето, говорещ на ангелите:

- Вземете и донесете тук този, който посрами бесовете!

Когато душата на преподобния премина без всякаква вреда за себе си

през бесовските пълчища и вече се приближи към отвореното небе, аз видях

подобие на простряна ръка от небето, приемаща непорочната душа.След това

видението се скри от очите ми и аз повече нищо не видях" (Жития на

светиите, 5 април).

От тези разкази се виждат три особености на истинските християнски

преживявания, свързани с Небето - въздигането, съпровождането на душите

от ангелите, както и приветствията от небесните обитатели, към които душата

се присъединява.

Преживяванията, свързани с небето, са различни. Понякога водят душата тук

преди смъртта, за да ѝ покажат някои чудеса или приготвеното ѝ място. Така

например св. Мавра, след като по време на своето мъченичество не се

поддала на две лъжливи видения на падналите духове (описано по-горе като

пример за изкушенията, които могат да се случат в часа на смъртта), описва

последвалите след това, дадени от Бога преживявания: "Аз видях и трети мъж

с прекрасен вид, лицето му сияеше като слънце. Като ме хвана за ръка, той ме

издигна на небето и ми показа престол, покрит с бяла одежда и венец с

прекрасен вид. Като се удивих на тази красота, аз попитах мъжа, който ме

доведе на небето: - чие е това, господине? - Той ми каза: - това е наградата за

твоя подвиг... Но сега се върни в тялото си, утре в шестия час ще дойдат

ангели Божии, за да вземат душите ви и да ги въздигнат на небето" (Жития на

светиите, 3 май).

Има и преживявания от видение на Небето отдалеч, както е в случая със св.

първомъченик Стефан, който виждал "небесата отворени и Сина Човечески

да стои отдясно на Бога" (Деян. 7:56). По-долу ще разгледаме само тези

случаи, които са най-лесни за сравнение със съвременните "следсмъртни"

преживявания: въздигането на Небето, независимо дали това е след смъртта, или е проява на дар Божий "в тялото" или "извън" него.

Св. Салвий Албийски, галски йерарх от VІ век, се върнал към живот, след

като бил мъртъв през по-голямата част от деня, и разказал на своя приятел

Григорий Турски следното: "Когато преди четири дни моята килия се

разтърси и ти ме видя да лежа мъртъв, аз бях въздигнат от два ангела и

отнесен на висок връх на Небето, докато под краката ми, както ми се

струваше, се оказаха не само жалката Земя, но също Слънцето и Луната, облаците и звездите. След това ме преведоха през врата, които сияеха по-ярко

от слънцето, и ме въведоха в здание, където подът навсякъде блестеше от

злато и сребро. Невъзможно е да се опише такава светлина. Там имаше много

хора - нито мъже, нито жени - и се простираше толкова далеч на всички

страни, че края му не се виждаше.

Ангелите разчистиха пред мен пътя сред тълпата и влязохме в мястото, към

което бе отправен погледът ни още докато бяхме далеч от него. Над това

място висеше облак, по-ярък от всякакво светлина, а в същото време нямаше

нито Слънце, нито Луна, нито звезди - в действителност облакът със своя

блясък сияеше по-ярко от всички тях. От облака се чу глас, подобен на шума

на много води. Мене, грешния, с голяма почит ме приветстваха някакви

същества, едни от които бяха облечени в свещенически одежди, другите в

обикновени дрехи. Моите придружители ми казаха, че това са мъченици и

други светии, които ние почитаме тук, на земята и на които се молим с

голямо усърдие. Когато стоях на това място, над мен се разнесе такова сладко

благоухание, така че наситен от него аз не усещах нужда от храна и питие до

самия този момент. След това чух глас, който ми казваше: "Нека този човек

да отиде обратно на Земята, защото е нужен на нашите църкви." Аз чух

гласа, но не можех да видя кой говори. След това паднах по очи на земята и

заплаках "Уви, уви, Господи - казвах аз. - Защо ми показа всичко това, за да

ми го отнемеш отново?... " Гласът, който ми говореше, каза: "Върви с мир. Аз

ще се грижа за тебе, докато не те върна отново на това място." Тогава моите

придружители ме оставиха и аз, плачейки, тръгнах обратно през вратите, откъдето влязох". ("История на франките", кн. 8, 1).

Този опит добавя още няколко по-важни характеристики: яркостта на

небесното сияние, невидимото присъствие на Бога, чийто глас се чувал, благоговение и страх на светиите пред Бога и усещаното чувство на Божията

благодат под вид на неописуемо благоухание. Освен това се уточнява, че

много срещнати на Небето "хора" (освен ангелите, придружаващи душата) са

душите на мъчениците и светиите.

Монахът от Уенлок, след като бил възнесен от ангелите и преминал

митарствата, "видял място с дивна красота, където множество много красиви

хора се наслаждавали на небивало щастие, те го повикали да сподели с тях

това щастие, ако му бъде позволено. От диханието на ликуващите заедно

блажени души до него достигало благоухание с дивна сладост. Светите

ангели му казали, че това е Божият Рай." По-нататък "той видял великолепни

сияещи стени с удивителна дължина и необичайна височина. Светите ангели

казали: "Това е святия и славен град, небесния Иерусалим, където душите на

светиите пребивават в радост во веки". Той разказвал, че тези души и стените

на този славен град... били с такъв ослепителен блясък, че очите му не

можели да ги гледат" (Писма на св. Бонифаций).

Вероятно най-пълни и удивителни са впечатленията на св. Андрей лежал на

улицата замръзнал и близо до смъртта, той внезапно усетил вътрешна

топлина и видял прекрасен юноша с лице, което светело като слънце, който

го отвел в рая на третото небе. "По Божие изволение аз пребивавах в

продължение на две седмици в сладостно видение... виждах се в прекрасен и

дивен рай... с ум и сърце се удивлявах на неизказаната прелест на Божия рай

и се услаждах, като се разхождах из него. Там имаше много градини, пълни с

високи дървета, които люлеейки своите върхове, веселяха очите ми и от

клоните им се излъчваше силно благоухание... онези дървета не могат да се

оприличат по красота на никой земен дървесен вид... В градините имаше

безброй птици със златни, белоснежни и разноцветни крила.

Те стояха по клоните на райските дървета и така прекрасно пееха, че от

сладкогласното им пеене аз не помнех себе си... След това ме налегна

някакъв ужаси ми се струваше, че стоя на върха на небесната твърд, пред мен

вървеше някакъв юноша със светло като слънцето лице, облечен в

багреница... Когато тръгнах по стъпките му, съзрях голям, прекрасен Кръст, който приличаше на дъга, а около Него в кръг стояха огневидни, като пламък

певци и сладостно пееха, като славословеха Господа, разпънат някога на

Кръста. Юношата, който вървеше пред мен, като достигна Кръста, целуна Го

и ми даде знак и аз да сторя същото... Като целунах Кръста, аз се изпълних с

неизказана духовна сладост и усетих благоухание, по-силно от райското.

Преминавайки край Кръста, погледнах надолу и сякаш видях под себе си

морската бездна... (Моят пътеводител) се обърна към мене и каза: "Не се бой, защото трябва да се издигнем още по-високо." И той ми подаде ръка. Там

видях дивни мъже и усетих техния покой и невъзможността да се предаде на

човешки език радост от празнуването им... И ето че се издигнахме над трето

небе, където видях и чух множество небесни сили, възпяващи и благославящи

Бога. Доближихме се към някаква блестяща като мълния завеса, пред която

стояха велики и страшни юноши, на вид подобни на огнен пламък... Тогава

юношата, който ме водеше, ми каза: "Когато се отвори завесата, ще видиш

владиката Христос. Поклони се на Неговия престол!" Като чух това, аз се

радвах и треперех, защото ме обзе ужас и неизразима радост. И ето някаква

пламенна ръка отвори завесата и аз, подобно на пророк Исайя, видях

Господа " седнал на престол висок и издигнат... около Него предстояха

серафими". (Ис. 6:1-2). Той беше облечен в червена одежда, лицето Му беше

пресветло, а очите Му гледаха с любов. Като видях това, паднах пред Него по

очи, като се поклоних на Неговия светъл и страшен престол. Каква радост ме

обхвана при съзерцаване на Неговото лице, това с думи не може да се изрази.

Дори сега при спомена на това видение се преизпълвам с неизречена радост.

В трепет лежах пред моя Владика. След това цялото небесно войнство изпя

приспивна и неизказана песен, след което без сам да разбирам как, отново

усетих, че вървя из рая" (Жития на светиите, 2 окт.).

Когато св. Андрей помислил, че на Небето видял Божията Майка, ангелът му

казал: "Ти искаше да видиш Пресветата Царица на небесните сили тук? Но

Нея тук я няма. Тя се отдалечи в многобедствения свят да помага на хората и

да утешава скърбящите. Аз бих ти показал Нейното свято място, но сега няма

време, защото ти трябва отново да се върнеш". Това е още едно

потвърждение, че ангелите и светиите в определен момент се намират само на

едно място.

Дори в 19 век ученикът на стареца Паисий Величковски (сега причислен към

лика на светиите) схимонах Феодор Свирски е имал сходно, истинско

видение за Небето. В залеза на своите дни той изживял много силно

въздействието на Божията благодат. Скоро след едно такова въздействие той

заболял и три дни бил в безсъзнание. "Когато започнало това състояние и

праведникът излязъл от самия себе си, явил му се някакъв безвиден юноша, който той усещал и виждал единствено със сърдечното чувство, и този юноша

го повел по тясна пътека от лявата страна. Сам о. Феодор, както след това

разказвал, изпитал чувство, че вече е умрял: "Аз умрях. Не е ясно дали ще се

спася или ще погина." "Ти си спасен!" - отговорил на тези му помисли

невидим глас. Изведнъж някаква сила, подобна на стремителен вихър, го

грабнала и пренесла от дясната страна. "Вкуси радостта на райските

обещания, които давам на тези, които Ме обичат" - предрекъл невидим глас.

От тези думи на о. Феодор се сторило, че Сам Спасителя поставил десницата

Си на неговото сърце и той бил отведен в неизказано приятна обител, съвсем

безвидна, необяснима с думите на земния език. От това чувство преминал в

друго, още по-превъзходно, след това към трето, но всички тези чувства, по

собствените му думи, могъл да запомни само със сърце, без да може да ги

разбере с разум.

След това видял като че ли храм и в него, близо до олтара в подобие на

колиба имало 5-6 души.

"Ето за тези хора - казал мисления глас - се отменя твоята смърт. Ти ще

живееш за тях."

Тогава му била открита духовната възраст на някои негови ученици. Освен

това Господ му известил изкушенията, които трябвало да го споходят в залеза

на дните му... Но Божествения глас го уверил, че корабът на неговата душа

не може да пострада от тези свирепи вълни, защото невидимо го управлява

Христос" (Из ръкописното житие на стареца Феодор в кн. "Жизнеописание на

оптинския старец йеромонах Леонид", м. 1876, преиздадена 1925).

Може да се приведат и други случаи от житията на светиите и

подвижниците, но те само ще по

твърдят вече казаното дотук. Въпреки това би било поучително, особено с цел

да се направи сравнение със съвременните "следсмъртни" случаи, да опишем

преживяванията на съвременния грешник на Небето. Та например авторът на

"Невероятно за мнозина..." (чийто свидетелства вече привеждахме няколко

пъти), след като избягнал бесовете на митарствата благодарение на

застъпничеството на Божията Майка, описал как все още съпровождан от

ангелите, продължил да се издига нагоре... когато "видял над себе си ярка

светлина, която приличаше, както ми се струваше, на нашата слънчева

светлина, но беше доста по-силна от нея. Там вероятно е някакво царство на

светлината."

"Да, именно царство, изпълнено с владетелска светлина -

предчувствайки с някакво особено чувство още невидяното то мен, мислех аз,

- защото при тази светлина няма сянка." "Но как може да има светлина без

сянка?" - веднага се появиха с недоумение моите земни понятия.

Изведнъж ние бързо бяхме вкарани в областта на тази светлина и тя

буквално ме ослепи. Затварях очи, поднесох ръката си към лицето, но това не

помогна, тъй като ръцете ми не правеха сянка. Пък и какво означаваше тук

подобна защита?

"Боже мой, какво е това, що за светлина е тази? За мен е същата

тъмнина. Аз не мога да гледам и както в тъмнината не виждам нищо... "

Тази невъзможност да виждам, да гледам, засили страха ми от

неизвестното, естествен за пребиваването ми в незнаен за мен свят и аз с

тревога мислех: "Какво ще става по-нататък? Скоро ли ще преминем тази

област на светлината и има ли тя граници, край?"

Но се случи друго. Величествено без гняв, но властно и непоколебимо

се разнесоха гласове: "Не е готов!"

След това... след това мигновено последва спиране на нашия полет нагоре и

ние бързо започнахме да се спускаме надолу" (стр. 48-49).

В този случай още по-ясно се вижда качеството на небесната светлина: тя е такава, че този, който не се е приготвил да я вижда по пътя на

християнския живот и подвиг, както св. св. Салвий и ААндрей, не може да я

понесе.

Белезите на истинските преживявания, свързани с Небето

Нека подредим основните характеристики на истинските

преживявания, свързани с Небето, и да видим с какво се различават от

описаните в предишните глави преживявания от въздушния свят.

1. Истинските впечатления от преживяванията на Небето неизменно се

намират в края на процеса на въздигане на душата, което най-често става след

преминаване през митарствата (ако душата там трябва да заплати някакво

"мито"). От друга страна, съвременните "извънтелесни" и "следсмъртни"

състояния митарства и бесове никога не се срещат, а само понякога се описва

процес на въздигане на душата.

2. На Небето душата винаги се съпровожда от ангел или ангели и тя никога не

попада там "случайно", или пък да се движи по своя воля и със свои сили.

Това е едно от най-удивителните различия между истинските преживявания

от Небето и съвременните опити на петдесятниците и на някои други, които

описват "следсмъртните" преживявания от "рая" и "Небето". Последното

всъщност е идентично със светския и даже с атеистичния опит от "рая", както

вече видяхме, с изключение на интерпретациите на тези моменти, които

лесно могат да бъдат добавени в "астралната плоскост" от човешкото

въображение, но в тези опити фактически никога ангели не съпровождат

душата. Затова е писал св. Иоан Златоуст в тълкуванието на Лука 16:19-31:

"Тогава ангели отведоха Лазаря. Обратно, душата на онзи (богаташ) взели

някакви страшни сили, може би изпратени затова, защото душата не отива

сама (по свое желание) в другия живот, тъй като това е невъзможно. Ако

ние, отивайки в друг град, имаме нужда от ръководител, то колко повече ще

се нуждае от водач душата, изтръгната от тялото и представяна за бъдещия

живот" (Беседа "Към Антиохийския народ", ІІІ, за Лазаря, П. См. митр.

Макарий, т. 2, стр. 536).

Този момент може действително да се използва като един от пробните

камъни за истинските преживявания на Небето. В съвременните опити на

душата най-често се предлага избор - да остане в "рая" или да се върне

обратно на земята, докато при истинските преживявания от Небето никога не

се достига чрез човешки избор, а само по Божия заповед, изпълнявана от

Неговите ангели. За обичайния в наши дни "извънтелесен" опит от "рая" не се

изисква ръководител, защото всичко става непосредствено тук, във въздуха

над нас, всичко е още в този свят, а присъствието на ангели-ръководители е

необходимо, ако тези преживявания стават извън този свят, в друг вид

реалности, където душата не може да отиде сама от себе си (това не означава, че бесовете не могат да се маскират и като "ангели-ръководители", но точно

това те рядко правят при описваните съвременни преживявания).

3. Преживяванията стават при ярка светлина и се съпровождат от явни

знамения на Божествената благодат, по-точно с дивно благоухание. Понякога

подобни знамения се отбелязват и при съвременните "следсмъртни"

преживявания, но по същество има фундаментално различие, което едва ли

може да се преоценява. Съвременните преживявания са повърхностни, даже

чувствени: в тях няма нищо, което по същество да ги отличава от

аналогичните преживявания на невярващите, като не вземаме предвид

християнския декор, който преживяващия вижда (или добавя), това не е нищо

повече от просто естествено наслаждение "извън тялото" с тънко

"християнско" покритие. (Възможно е също падналите духове в някои от

случаите да добавят своите измами, за да въвлекат още по-дълбоко

преживяващия в гордост и да го утвърдят в повърхностното разбиране за

християнството, но тук не е нужно да се задълбочаваме в тази насока.) От

друга страна, при истинските християнски преживявания тяхната истинност и

дълбочина се потвърждава от наистина чудесни събития: благоуханието така

заситило св. Салвий, че повече от три дни той не се нуждаел от храна и вода и

чак тогава разказал за случилото се с него - тогава благоуханието изчезнало, а

езикът му се подул и покрил с язви. Св. Андрей отсъствал 2 седмици, а

К.Икскул бил в "клинична смърт" 36 часа. Действително при съвременните

преживявания понякога са случват "чудесни изцеления" в близки до смъртта

и приличащи на смъртни състояния, но никога нищо толкова необичайно като

в горепосочените случаи и нищо никога не сочи достатъчно убедително, че

тези хора действително са били на Небето, а не са изпитали просто наслада от

излизане "от тялото" (в "астралната плоскост"). Разликите между

съвременните преживявания и истинските преживявания от Небето са точно

като разликите между съвременното повърхностно "християнство" и

истинското православно християнство. Например "мирът", който може да

изпита човек, "приел Иисуса като свой личен Спасител или който е имал

толкова обикновения днес опит "да говори езици" или пък виделият "Христа"

(което сега също не е рядкост), но който не знае нищо за живота на

съзнателния християнски подвиг и покаяние и който никога не се е

причастявал с истинските Тяло и Кръв Христови в Светите Тайнства, установени от Самия Христа - такъв "мир" просто не може да се сравнява с

този мир, който се открива в житията на великите православни

светии. Съвременните преживявания са в буквален смисъл "фалшификации"

на истинските преживявания на Небето.

4. Истинските преживявания на Небето се съпровождат от такова чувство на

благоговение и страх пред Божието величие, както и чувство за

недостойнство да бъде съзерцаван Бог, каквито чувства днес рядко могат да

се срещнат дори у православните християни, да не говорим за тези, които са

извън Христовата Църква. Идващите от дълбочината на сърцето чувства за

недостойнство у св. Салвий, трепетното поклонение на св. Андрей пред

Христа, дори ослепението на К. Икскул от светлината, която той бил

недостоен да съзерцава - всичко това са неща, нечувани в съвременните

преживявания. Тези, които днес виждат "рая" във въздушното пространство, са "радостни", "щастливи" и "доволни" - рядко нещо повече. Ако те видят

"Христа" в някакъв вид, то е само, за да си доставят удоволствие от

"беседата" с него, което е характерно за преживяванията на

"харизматическото" движение. Елемент на божественост и страх на човека

пред Него, страх Божий и подобни опити липсва.

Могат да се приведат и други характеристики на истинските преживявания

на Небето, описани главно в православните жития, но вече се каза достатъчно

за ясно разграничаване от опита при съвременните преживявания.

Необходимо е винаги да помним, когато и да става дума за такива възвишени

задгробни преживявания, че те ни се дават повече като намеци, отколкото

като пълни описания на това, което на човешки език въобще не може да бъде

описано по съответен начин. "Око не е виждало, ухо не е чувало и човеку

на ум не е идвало това що Бог е приготвил за ония, които Го

обичат" (Кор. 2:9).

Бележки за видения от ада

За вярващия православен адът е толкова реален, колкото

и Небето. Сам Господ не веднъж говори за тези, които за непослушание към

Неговите заповеди ще изпрати: "в огън вечен, приготвен за дявола и

неговите ангели" (Мат. 25:41). В една от своите притчи Той дава ярък

пример с богаташа, осъден на адски мъки за неправедните деяния по време на

земния си живот, който гледал към рая, напълно изгубен за него, и молел

патриарх Авраама да позволи на бедния Лазар, когото по време на живота си

пренебрегвал, да отиде и "да намокри края на пръста си във вода и да ми

разхлади езика, защото се мъча в тоя пламък". Но Авраам отговаря, че

"между нас и вас зее голяма пропаст" и че между спасени и прокълнати няма

никакво общуване (Лк. 16:24-26).

В православната литература виденията за ада са толкова обичайни, колкото и

виденията за Небето и рая. За разлика от виденията за Небето, подобни

видения и преживявания се дават по-често на обичайни грешници, а не на

светии и целта за това е ясна. В своите " Събеседвания" св. Григорий

утвърждава, че: "В своята неизказана милост благия Бог позволява на някои

души след смъртта да се върнат в тялото, за да може видът на ада накрая да

ги научи да се боят от вечното наказание, след като думите не са могли да ги

накарат да повярват в това." По-нататък св. Григорий описва няколко

преживявания от ада и разказва за впечатленията, които те са създали у

виделите ада. Например един испански отшелник - Петър, умрял и видял "ада

с всички мъчения и безброй огнени езера". Като се върнал към живот, Петър

разказал за видяното, "но даже и да пазил мълчание, неговото покаяние и

пост, както и нощните бдения биха били красноречиви свидетелства за

ужасяващото му пребиваване в ада и дълбокия страх от жестоките мъчения.

Бог проявил Своето безмерно милосърдие, като не му дал да умре и да изпита

всичко това след смъртта".

Английският летописец от 8 век Беда Достопочтени разказва как някакъв

жител на провинция Нортумбрия се върнал в света, след като цяла нощ

прекарал "мъртъв", и разказал за своите преживявания както от рая, така и от

ада. В ада пребивавал в непрогледна тъмнина: "често пред нас внезапно се

появяваха кълба от блед пламък, който се издигаше като от огромна яма и

отново се връщаше в нея... Според това, доколко езиците на пламъка се

разрастваха, те се изпълваха с човешки души, които подобно на искри се

разпръскваха с дим и се оказваха ту високо във въздуха, ту падаха обратно в

дълбочината според степента на намаление на огнените пари. Нещо повече, неописуемо зловоние се излъчваше от тези пари и изпълваше цялото това

мрачно място... Изведнъж отзад чух звук на най-ужасно и отчаяно стенание, съпроводено от груб смях... Тогава видях тълпа от зле духове, влачещи със

себе си то дълбините пет души, които виеха и стенеха докато в същото време

бесовете се смееха и ликуваха... Тогава от огнените дълбини се появиха

тъмни духове и започнаха да ме обграждат, като ме плашеха със светещите си

очи и отвратителния пламък, който излизаше от устата и ноздрите им" (Беда,

"История на английската църква и народ" кн. 5, 12).

В повестта за воина Таксиот той разказва, че след като бесовските "митари"

го спрели на митарствата, "злите духове ме взеха и започнаха да ме бият, след

което започнаха да ме смъкват надолу, земята се разтваряше и мен ме водеха

из тесни ходове през тесни и смрадливи цепнатини, докато достигнем до най-дълбоките адски тъмници, където във вечен мрак са затворени душите на

грешниците, където няма живот за хората, , а само вечна мъка, неутешим

плач и неизразимо скърцане със зъби. Там винаги се разнася отчаян

вик: "Горко ни, горко ни! Уви, уви!" Невъзможно е да се предадат всички

тамошни страдания, не е възможно да се преразкажат всички мъки и болки, които видях. Стенат от дълбините на душите си и никой не проявява милост

към тях, плачат и няма кой да ги утеши, молят се, но никой не ги слуша и не

ги избавя. И аз бях затворен в тези мрачни, пълни с ужасна скръб места и

плаках, и горчиво ридах от третия да десетия час." (Жития на светиите, 28

март).

Аналогична сцена видял монахът от Уенлок в "преизподнята" на земята, където "той слушал ужасни, страшни и неизразими стенания и ридания на

нещастните души. И ангелът му казал: "ропотът и виковете, които чуваш

там, долу, излизат от тези души, до които никога не достига любящото Божие

сърце, но "неугасващ огън ги мъчи вовеки" (Писма на св. Бонифаций).

Естествено не бива да ни смайват твърде много буквалните подробности на

такива преживявания и дори в по-малка степен, отколкото в случаите на

преживявания и описанията им, отнасящи се за рая и Небето - трябва да се

опитваме да свържем в едно "чистилището" и "лимба" (известно като

предверие на ада за душите на некръстените младенци и дохристиянските

праведници - бел. на рус. преводач), - това прилича на опит да се създаде

някаква "география", докато православното предание знае само една реалност

в преизподнята - ада. Нещо повече, както учи св. Марк Ефески (вж. неговото

"Второ слово за чистилищния огън" в Приложение І-А), това, което виждат

при преживяванията от ада - това често са описания на бъдещите мъчения, а

не буквално описание на на сегашното състояние на душите, които в ада

очакват Страшния съд. Дали това е действителна гледка на сегашните

реалности или видение за бъдещето, описанията на ада, както те са

представени в православните източници, се явяват мощно средство за

пробуждане на човека към живот, посветен на християнския подвиг, който се

явява единствен път за избягване на вечните мъчения - затова Бог дава такива

преживявания.

Срещат ли се в съвременната "следсмъртна" литература преживявания, свързани с ада, които могат да се сравнят с описаните дотук?

Д-р Моуди и повечето съвременни изследователи, които вече споменахме, почти не разкриват такъв опит. В началото на изложението споменахме, че

този факт е свързан с "комфортния" духовен живот на съвременния човек, който често няма страх от адските мъки или познания за бесовете и затова не

очаква да се срещне с такива неща след смъртта. Все пак в една по-нова книга

за живота след смъртта се предлага друго обяснение, което се представя като

равноценно , което в същото време отрича, че преживяванията за ада са

толкова редки, както това изглежда на пръв поглед. Накратко ще разгледаме

разкритията на тази книга, озаглавена "Зад вратите на смъртта".

Д-р Морис Роулингс, лекар от Тенеси, специалист по сърдечносъдови

заболявания, сам участвал в реанимирането на много хора, които били

"клинично мъртви". Разговорите му с тези хора ме показали, че "въпреки

повечето публикувани случаи за живота след смъртта, не всяко преживяване

след смъртта е приятно. Ад също съществува! След като сам осъзнах този

факт, аз започнах да събирам разкази за неприятни случаи, които другите

изследователи явна са пропуснали. Считам, че това е, защото тези

изследователи по правило са психиатри и никога не са участвали в

реанимирането на болния. Те не са имали възможност да бъдат на

местопроизшествието. В моето изследване се оказа, че неприятните

преживявания се срещат толкова често, колкото и приятните... Аз установих, че повечето неприятни преживявания скоро се потискат дълбоко в

подсъзнанието на болния. Тези тягостни преживявания явно са толкова

болезнени и неприятни, че те се отдалечават от съзнателната памет и затова

като спомен се съхраняват само приятните преживявания или пък нищо не се

запомня."

Д-р Роулингс така описва своя "модел" на тези преживявания "от ада":

"Подобно на тези, които са имали приятни преживявания, и съобщаващите за

мъчителен характер на преживяванията си могат също само с труд да

осъзнаят, че са умрели, когато гледат как лекарите се движат около трупа.

При тях се случва след излизане от стаята да попаднат в тъмен проход и

вместо да се окажат в светла среда, те попадат в тъмна, мъглива обстановка, в

която срещат странни хора, някои от които се спотайват в сенките или по

протежението на горящо огнено езеро. Ужасите надминават всяко описание и

на разказващите това им е трудно да си го припомнят." Има различни

описания (включително направени от "постоянни посетители на църквата", които се оказали удивени след преживяванията в такова състояние) за поява

на дяволчета и странни гиганти, спускане в тъмнина и огнен жар, пламък и

океани от огън.

Най-общо описаните опити както поради своята краткотрайност, така и

заради отсъствието на ангелски или бесовски наставници - водачи, нямат

характеристиките на истински задгробни преживявания, а някои от тях

напомнят приключенията на Роберт Монро в "астралната плоскост". Въпреки

това те внасят съществена корекция в широко известните преживявания на

"наслаждение" и "рай" след смъртта, оказва се, че "извънтелесната област" в

никакъв случай не е наслаждение и светлина, а тези, които в това състояние

са изпитали "адската" страна на преживяванията, са по-близо до същността на

нещата, отколкото онези, които са "преживявали" само "наслаждение". В

действителност бесовете от въздушното царство отчасти прикриват

истинската си природа пред тези лица, като дори не правят и намек за

мъченията, които очакват всички, които не са познали Христа и не са

изпълнявали Неговите заповеди.

ГЛАВА ДЕВЕТА

Смисълът на съвременните преживявания "след смъртта"

"...ако Мойсея и пророците не слушат, то

и да възкръсне някой от мъртвите ,нама

да се убедят."

(Лк. 16:31)

Какво доказват съвременните преживявания?

Видяхме, че толкова бурно обсъжданите днес преживявания "след

смъртта" и "извън тялото" изобщо не приличат на истинските преживявания

от другия свят, които в продължение на векове са имали богоугодни мъже и

жени. Нещо повече - през последните години съвременните преживявания

получиха такава популярност и станаха толкова "модни, на затова, че са

действително "нови" (има цели аналогии на подобна опитност в Англия и

Америка през 19 век) или пък че в наше време такива преживявания се

случват по-често, на главно защото умонастроенията в западния свят и

особено в Америка са "готови" за това. Този обществен интерес представлява

част от повсеместната реакция по отношение на материализма и неверието на

20 век, признак на по-широк интерес към религията. Естествен е въпросът: какво би могло да бъде значението на този нов "религиозен" интерес?

Още в началото ще повторим какво "доказват" тези преживявания за

истината на религията. Болшинството изследователи са съгласни с д-р

Моуди, че съвременните преживявания не потвърждават "обичайната"

християнска представа за Небесата ("Живот след смъртта"), дори описанията

на тези, които предполагат, че са видели Небето, не издържат в сравнение с

истинските видения ат Небето, известни от миналото, докато

преживяванията, свързани с ада, са по-скоро "намеци", отколкото някакви

доказателства за действителното съществуване на ада.

Затова твърдението на д-р Кублер-Рос, че съвременните изследвания на

"следсмъртните" състояния "ще потвърдят това, на което са ни учели 2

хиляди години - че има живот след смъртта" и че това "ще ни помогне да

узнаем, а не да вярваме" (Предисловие към "Живот след смъртта"), следва да

се признае като преувеличено. За тези преживявания може да се каже, че

"доказват" не повече от това, че човешката душа живее извън тялото и че

нематериална реалност съществува, но решително не се дават никаква

информация за по-нататъшното състояние или дори за съществуването на

душата след няколкото първи минути на "смъртта", още по-малко за

окончателната природа на нематериалното царство. От тази гледна точка

съвременните опити са много по-неудовлетворителни от сведенията, натрупани от векове в житията на светиите и други християнски източници.

От тях узнаваме значително повече, разбира се, при условие, че се доверяваме

на тези, които са дали информация в същата степен, в която съвременните

изследователи се доверяват на тези, които разпитват. Но дори и тогава

основната ни позиция по отношение на задгробния свят остава вярата, а не

знанието. Можем с определена увереност да знаем, че след смъртта има

"нещо", но какво точно е това, разбираме с вяра, а не със знание.

Нещо повече, същността на това, което за д-р Кублер-Рос и нейните

единомишленици изглежда известно в живота след смъртта въз основа на

"следсмъртните" преживявания, е в явно противоречие с православното

вярване, изградено на основата на Христовото учение и литература. Целият

християнски следсмъртен опит потвърждава съществуването на Небето, ада и

съда, необходимостта от покаяние, подвиг и страх от вечната гибел на

душата, докато съвременните преживявания, подобно на опитите на

магьосниците, езическите "посветени" и медиумите, се свежда в уверения, че

в "задгробния свят" съществува "курорт" с приятни впечатления, където няма

съд, а само "растеж", и затова не трябва да се боим от смъртта, а само да я

приветстваме като "приятел", който ни въвежда в удоволствията на "живота

след смъртта".

В предишните глави вече разсъждавахме върху причината за

различията между тези два вида преживявания: Християнският опит е

истинският свят на Небето и ада, докато спиритическият опит обхваща само

въздушната част на този свят, "астралната плоскост" на падналите духове.

Съвременните преживявания явно принадлежат към тази категория, но не

бихме могли да знаем това, ако не приемем (с вяра) християнското

откровение за природата на задгробния свят. По подобен начин, ако д-р

Кублер-Рос и другите изследователи приемат (или съчувстват) на

нехристиянското разбиране за тези преживявания, то е не защото

съвременните преживявания го доказват, а защото самите изследователи вече

имат вяра в тяхната нехристиянска интерпретация.

Затова значението на съвременните преживявания се състои в това, че

те стават широко известни в момента в който могат да послужат за

"потвърждаване" на нехристиянския възглед за живота след смъртта, и се

използват като част от нехристиянското религиозно движение. Да разгледаме

природата на това движение.

Връзка с окултизма

У изследователите на "следсмъртните" преживявания отново и

отново може да се види повече или по-малко очевидна връзка с окултните

идеи и практика. Бихме могли да определим понятието "окултен" (буквално

означава това, което е "скрито" като отнасящо се към всяко забранено от

Божието откровение общуване на хората с невидимите духове и сили (вж.

Левит 19:31 и др.). Такова общение могат да търсят самите хора (както е

спиритическите сеанси) или те - могат да бъдат провокирани от падналите

духове (когато последните спонтанно се явяват на хората).

Противоположност на "окултен" се явява в този случай се явява терминът

"духовен" или "религиозен", които се отнасят към разрешените от Бога

контакти със Самия Него и Неговите ангели и светии: това е от страна на

човека молитвата, а, от друга, благодатните явявания на Божиите ангели и

светиите.

Ето пример за окултна връзка: д-р Ханц Холцер ("Зад границите на

този живот", 1977) счита, че значението на "следсмъртните" преживявания се

състои в това, че те откриват на хората връзките с умрелите, каквото той

счита, че се получават на спиритическите сеанси. Д-р Моуди и много други

съвременни изследователи, както споменахме, търсят обяснение на

съвременните "следсмъртни" прояви в писанията на Сведенборг и тибетската

"Книга на мъртвите". Роберт Крукел, който се явява възможно най-сериозният изследовател в тази област, използва в качеството на основни

източници на информация за "задгробния" свят съобщенията на

медиумите. Роберт Монро и други, занимаващи се с "изхода от тялото", се

оказват чисти практици на окултния експеримент, включително до степен да

получават ръководство и съвети от срещнатите "безплътни" същества.

Най-характерен пример сред всички тези изследователи най-вероятно се

явява жената, станала водещ защитник на новото отношение към смъртта, произтичащо от съвременните "следсмъртни" преживявания: д-р Елизабе

Кублер-Рос.

Естествено няма християнин, който да не споделя хуманното и

съчувствено отношение на д-р Кублер-Рос към смъртта, за разлика от

хладното, безпомощно и понякога грубо отношение не само на болничните

лекари и сестри, но и от страна на духовенството, което, както може да се

предполага, съдържа "отговор" на въпросите, повдигани от самия факт на

смъртта. След публикацията на нейната книга "За смъртта и умиранията"

(1969) въпросът за смъртта беше включен в тематиката на професионалните

медици, което помогна да се създаде интелектуална атмосфера, благоприятна

за обсъждане на проблема - какво става след смъртта и дискусия, която на

свой ред се разгръща след 1975 година, когато излиза първата книга на д-р

Моуди. Не случайно толкова много съвременни книги за живота след смъртта

са съпроводени с предисловие или поне коментарите на д-р Кублер-Рос.

Няма съмнение, че за всеки, който се придържа към традиционно

християнския възглед за живота като място на изпитания за вечността, и за

смъртта, като влизане във вечното блаженство или вечните мъки в

зависимост от вярата и земните дела, ще оцени книгата като твърде

разведряваща. Хуманното отношение към умиращия, като му се помага да се

"приготви" за смъртта, без при това да се поставя на първо място вярата в

Христа и надеждата за спасение, когато вече всичко е казано и извършено -

това по същество е да се остава в същата неясна област на "хуманизма", в

която неверието завлече съвременното човечество. Преживяването на

смъртта може да се направи по-приятно, отколкото е в съвременните

болници, но ако няма знания за реалностите след смъртта, дейността на хора

като д-р Кублер-Рос може да се сравни с даването на безвредни, цветни

хапчета на безнадеждно болни, за да почувстват все пак, че "нещо се прави".

Въпреки че в хода на своето изследване (в първата си книга тя не

споменава за това) д-р Кублер-Рос действително се натъкнала на

свидетелства, че след смъртта има нещо. Въпреки че досега не е публикувала

собствената си книга за "следсмъртния опит", тя ясно даваше да се разбере в

многобройните лекции и интервюта, че достатъчно е видяла, за да може с

увереност да каже, че живот след смъртта съществува.

Нейният главен източник на знания не са "следсмъртните"

преживявания на другите, а собствените й, достатъчно поразителни

преживявания с "духовете". Първият случай станал в кабинета ѝ в Чикагския

университет в 1967 година, когато се чувствала разочарована и намислила да

изостави наскоро започнатото изследване за смъртта умирането. В кабинета

ѝ влязла жена и се представила като болна, умряла преди 10 месеца. Кублер-Рос се отнесла скептично към това, но в края на краищата призракът я

убедил: "Та каза, че знае за моето намерение да захвърля работата с

умиращите болни и че е дошла да ме моли да не се отказвам... Тогава

протегнах ръка да се докосна до нея. Проверявах реалността. Аз, ученият, психиатърът не вярвах на подобни неща." В крайна сметка убедила призрака

да напише бележка и последвалата графологическа експертиза потвърдила, че

това е почеркът на умрялата. Д-р Кублер-Рос констатира, че този случай

станал на "кръстопътя, когато аз можех да взема неправилно решение, ако не

бях я послушала" (интервю във вестник). Мъртвите никога не се появяват

така прозаично сред живите. Това задгробно посещение, ако то е истинско, би

могло да бъде само явяване на паднал дух с цел да измами жертвата си. А

великолепната фалшификация на човешки почерк за такъв дух е нещо съвсем

просто.

По-късно общуването на д-р Кублер-Рос със "света на духовете"

станало много по-интимно. В 1978 година пред очарована аудитория от 2220

души в Ешланд (щат Орегон) тя разказала как за пръв път влязла в контакт

със своите "духове-ръководители". По твърде тайнствен начин било

организирано събрание от спиритически тип, най-вероятно в Южна

Калифрония, където 75 души пеели заедно, за да "увеличат енергията, необходима за такова събитие. След не повече от 2 минути видях пред себе си

гигантска стъпка. Там стоеше огромен човек." Този "човек" ѝ казал, че тя

трябва да стане учител и че ѝ е нужен опит от първа ръка, за да ѝ даде

смелост и сила в работата. "След около половин минута друга личност

буквално се материализираше точно на сантиметър от краката ми... Разбрах, че това е моят ангел-хранител. Той ме нарече Изабела и попита не помня ли

как преди 2000 години двамата работехме с Христа. След това се появи трети

"ангел", за да ми разкаже още за "радостта". Отношенията ми с тези

ръководители бяха велик опит на истинска, безусловна любов. И аз просто

искам да ви кажа, че ние никога не сме сами. Всеки от нас има ангел-хранител, който никога не се отделя от него на повече от 2 фута. И ние можем

да ги призоваваме. те ще ни помогнат."

На медицинска конференция в Сан Франциско в 1976 година д-р

Кублер-Рос споделила пред аудитория от 2300 лекари, медицински сестри и

други представители на медицинската професия "дълбокия си мистичен

опит", който преживяла в края на нощта.

(Този опит е очевидно като разказвания в Ешленд.)

"Миналата нощ ме посети Салем, моят дух-ръководител, и двама негови

спътници - Анка и Вили. Те прекараха с нас до 3 часа през нощта. Ние

беседвахме, смяхме се и пяхме заедно. Те говореха и ме докосваха с най

невероятна нежност. Това беше най-важния момент в моя живот." Сред

публиката, "когато тя завършила, мигновено настъпила тишина, след което

всички като един скочили на крака в знак на признателност. По-голяма част

от аудиторията, главно лекари и други професионалисти в областта на

здравеопазването, изглеждаха развълнувани до сълзи."

От окултните кръгове е добре известно, че "духове-ръководители

(които, разбира се, са падналите духове на въздушното царство) не се

показват така лесно, ако човек не е влязъл достатъчно в медиумически тип

възприемане. Но още по-удивително от връзката на д-р Кублер-Рос с

"познатите духове" се оказва възторжения отклик на нейния разказ от страна

на аудиторията, състояща се не от окултисти и медиуми, а от обикновени

хора от средната класа и професионалисти. Несъмнено, че едно от

религиозните 4знамения на времето" е, че хората са станали възприемчиви

към контакти със "света на духовете" и са готови да приемат окултното

обяснение на тези контакти, което противоречи на християнската истина.

Съвсем неотдавна широка известност получиха скандалите в новото

убежище на д.р Кублер-Рос в Южна Калифорния "Шанти Нилая". Според

тези съобщения много от заседанията в Шанти Нилая се основават на

старомодни медиумически сеанси, а ред бивши участници заявили, че тези

сеанси са шмекеруване. Може би в общуването на д-р Кублер-Рос "с

духовете" желаното е повече от действителното, но това не влияе на учението

ѝ за живота след смъртта, което разпространява както тя, така и такива като

нея.

Окултното учение на съвременните

изследователи

Учението на д-р Кублер-Рос и другите изследователи на

съвременните "следсмъртни" преживявания по въпроса за живота след

смъртта може да се обобщи в няколко точки. трябва да се отбележи, че д-р

Кублер-Рос формулира тези точки с увереността на човек, който счита, че

има опит от непосредствено общуване с "другия свят", но и учени от рода на

д-р Моуди, макар техния тон да е по-внимателен и сдържан, не могат да не

съдействат за разпространението на това учение.

Ето учението за живота след смъртта, което в края на 20 век се носи във

въздуха и изглежда необяснимо "естествено" на всички, които го изучават, които нямат ясна представа за някакво друго учение.

1. Не трябва да се боим от смъртта. Д-р Моуди пише: "Почти всички

в една или друга форма ми казваха, че те повече не се боят от смъртта."

("Живот след живота"). Д-р Кублер-Рос говори: "Регистрираните случаи

показват, че умирането е болезнено, но самата смърт... е съвършено спокойно

преживяване, освободено от болка и страх. Всички без изключение говорят

за спокойствие и нераздвоение." Тук може да се установи пълно доверие на

собствения психичен опит, характерен за измамените от падналите духове.

Въз основа на съвременните "следсмъртни" преживявания нищо не говори, че

самата смърт ще бъде обикновено повторение, и то не само за няколко

минути, а постоянно. Това доверие в собствения психичен опит се явява част

от витаещия във въздуха религиозен дух, създаващ лъжливо, със съдбоносни

последици за духовния живот чувство на благосъстояние.

2. Няма да има нито съд, нито ад. Въз основа на своите въпроси д-р

Моуди съобщава, че "в повечето случаи връзката на наказанието за вече

стореното като въздаяние в живота след смъртта се отхвърля дори от мнозина

от привикналите да мислят с тези понятия. В голяма степен, за свое собствено

изумление, те открили, че дори когато на светещото същество са били ясни

техните най-гадни и греховни дела, то реагирало не с гняв и раздразнение, а

по-скоро с разбиране и даже с хумор." ("Живот след живота"). Д-р Кублер-Рос в повече в доктринерски тон отбелязва за разпитаните от нея: "Всички

имат чувство за "цялостност". Бог не осъжда за разлика от човека". На

подобни изследователи и на ум не им идва, че такова отсъствие на съд в

"следсмъртните" преживявания би могло да е първото измамно впечатление

или че първите няколко минути след смъртта не са мястото на съда, те просто

тълкуват тези преживявания в съответствие с религиозния дух на времето, което не иска да вярва нито в съд, нито в ад.

3. Смъртта не е единствения и окончателен опит, както я описва

християнското учение, а по-скоро само безболезнен преход към "по-високо състояние на съзнанието".

Д-р Кублер-Рос я определя по следния начин: "Смъртта е просто

отхвърляне на физическото тяло, подобно на излизането на пеперудата от

пашкула. Това е преход към по-високо съзнание, където ще продължите да

възприемате, да разбирате, да се смеете, запазвате си способността да растете, и единственото, което губите, е това, което повече няма да ви потрябва -

вашето физическо тяло. Това прилича на прибирането на зимното ви палто, когато настъпва пролетта... ето какво е смъртта." По-долу ще посочим в колко

дълбоко противоречие се намира това с истинското християнско учение.

4. Целта на земния живот и живота след смъртта не е вечно

спасение на собствената душа, а неограничен процес на "растеж" в

"любовта", "разбирането" и "самореализацията". Д-р Моуди установява,

"мнозина са се завърнали с нова представа и ново разбиране за задгробния

живот - виждане, което се характеризира не с едностранен съд, а по-скоро със

съвместно развитие по посока на крайната цел - самореализацията. Съгласно

тези нови възгледи развитието на душата, особено духовните свойства любов

и знание не прекъсват със смъртта. Това продължава и в отвъдната страна, а е

възможно да е и вечно..." ("Живот след смъртта"). Подобен окултен възглед

за живота и смъртта идва не от новопубликуваните фрагментирани опити, а

по-скоро от въздействието на витаещата в съвременното пространство

окултна философия.

5. "Следсмъртните" и "Извънтелесни" преживявания се явяват

сами по себе си подготовка за живота след смъртта. Традиционната

християнска подготовка за вечния живот (вяра, покаяние, причастяване със

Св. Тайни, духовна борба) има не голямо значение в сравнение с

нарастващата "любов" и "разбиране", вдъхновявани от следсмъртните

преживявания, и в частност (както в неотдавна разработената ат д-р Кублер-Рос и Роберт Монро програма) може да се подготвят безнадеждно болни чрез

натрупания "извънтелесен" опит да успеят "бързо да разберат какво ги очаква

от Тази Страна, когато умрат" (Уилер, "Пътешествия на другата страна").

Един от разпитваните от д-р Моуди категорично заявява: "Причината да не се

боя да умра е в това, че зная къде ще отида, когато оставя този свят, защото аз

вече съм бил там." ("Живот след живота"). Какъв трагичен и лошо обоснован

оптимизъм!

Всяка от тези пет точки се явява част от спиритическото учение, открито в 19 век от самите "духове" чрез медиумите. Това учение в буквален

смисъл е измислено от бесовете с единствената очевидна цел да подкопаят

традиционното християнско учение за задгробния живот и да променят

цялостния възглед на човечеството за религията. Окултната философия, която

почти незабележимо съпровожда и украсява съвременните "следсмъртни"

преживявания, представлява изведен до популярно ниво екзотичен

спиритизъм то викторианската епоха, а това е свидетелство, че истинските

християнски възгледи се изпаряват от умовете на широки маси на Запад.

Може да се каже, че самите "следсмъртни" преживявания имат връзка с

окултната философия, която се разпространява с тяхна помощ. Това стана

възможно, защото основните християнски прояви на внимание и знания за

вярата, които в миналото са защитавали хората от подобни, чужд философски

системи, сега в значителна степен липсват и фактически всяко

"задгробно"преживяване може да бъде използвано за пробутване на

окултизма. В 19 век само малка част волнодумци и отлъчени от Църквата са

вярвали в окултната философия, докато днес та дотолкова широко запълва

пространството, че всеки, който няма собствена съзнателна философия, напълно 4естествено" маже да бъде привлечен от нея.

Мисията на съвременните

"следсмъртни" преживявания

Все пак защо "следсмъртните" преживявания заемат толкова

място и какъв е техния смисъл като част от "духа на мремето". Най-очевидна

причина за широкото обсъждане на тези преживявания в наши дни са

откритите и усъвършенствани през последните години методи за реанимация

на "клинично умрелите", благодарение на които подобни преживявания

биваха широко разгласявани, както никога друг път. Такова обяснение

безспорно помага да се разбере количественото нарастване на съобщенията за

"следсмъртните" преживявания, но е твърде повърхностно да обясни

духовното въздействие на тези опити върху човечеството и промяната на

възгледите за задгробния живот, за която те способстват.

По-дълбоко обяснение може да се намери в нарастващата откритост на

човешката чувствителност към "спиритически" и "психични" преживявания, което става под знака на растящото влияние на окултните идеи, от една

страна, и отслабването както на хуманистичния материализъм, така и на

християнската вяра, от друга. Човечеството за пореден път пристъпва към

приемане на възможността за контакт със "задгробния свят".

Още повече че този "отвъден свят", изглежда, сам се "разкрива на

човечеството, което пък се стреми да го изпробва". "Окултният взрив" от

последните години беше предизвикан от ефективното нарастване на

"паранормалните" опити от всякакъв вид, като и той на свой ред способства

за тяхното разпространение. В единия край на спектъра на тези опити се

намират "следсмъртните" преживявания, в които за контакта със задгробния

свят се изисква незначително волево усилие или такова въобще не се изисква, на другия край са съвременното магьосничество и сатанизъм, при които вече

съществува съзнателният опит за общуване и дори на служение на силите на

"задгробния свят", а някъде между тези две крайности се намират безброй

варианти на съвременните психически опити, от "извиване на лъжиците" на

Ури Келер и парапсихичните "извънтелесни" пътешествия до контактите със

същества от НЛО и отвличания от тях. Важно е да се отбележи, че голям брой

от тези "паранормални" опити са ставали с "християни", а един от вариантите

("харизматичният") широко се приема като истинско християнско явление.

(Разглеждане на "харизматическото" движение като медиумически феномен

може да се намери в гл. 7 на книгата на йеромонах Серафим "Православие и

религията на бъдещето", изд. на мон. "Св. Герман Аляскински" 1979) Всъщност участието на християни във всякакви подобни опити е само един

поразителен показател, доколко в наши дни липсва християнската

осведоменост за окултния свят.

Един от най-известните медиуми на нашия век, покойният Артър Форд, почитта към който от една страна на "християните", така и на невярващите

хуманисти само по себе си се явява "знамение на времето" - ясно намеква

какво означава широкото разпространение на окултните опити и

чувствителността към тях: "Денят на професионалния медиум се приближава

към края си. Ние бяхме полезни като морски свинчета. С наша помощ

учените узнаха нещо повече за условията, необходими за осъществяването на

общение със "света на духовете". Тоест окултният опит, досега ограничен в

кръга на няколко "посветени", става достъпен за хиляди обикновени хора.

Това, разбира се, не е предизвикано от науката, а от все по-голямо

отчуждение на човечеството от християнството в жаждата му за нови

"религиозни" преживявания. Преди 50-70 години само медиуми и окултисти, намиращи се почти извън обществото, са имали контакт с "духове-ръководители", култивирали са "излизания от тялото" или са "говорили на

разни езици", сега тези опити станаха сравнително разпространени и на

всички нива на обществото се възприемат като нещо обикновено."

Такова забележително нарастване на "задгробните" преживявания в

наше време се явява без съмнение като едно от знаменията на

приближаващия край на света. Като описва в "Събеседванията" различни

видения и преживявания то задгробния живот, св. Григорий Велики

отбелязва, че "духовния свят се приближава към нас, появявайки се във

видения и откровения... Според това, доколко този свят се приближава към

края си, светът на вечността се вижда по-близо... Краят на света се слива с

началото на вечния живот". (ІV, 43).

Св. Григорий допълва още, че чрез тези видения и откровения (които са

много по-обичайни в наши времена, отколкото в негови) всички ние виждаме

истините на бъдещия век несъвършено, защото светлината е все още "неясна

и бледа като светлината на слънцето на разсъмване при изгрев". Колко е

вярно това по отношение на съвременните "следсмъртни" опити! Никога все

още на човечеството не са давали такива потресаващи ярки доказателства или

в краен случай "намеци", че има друг свят, че животът не свършва, а дори

придобива по-ясно съзнание и пълнота. За хората с ясно разбиране на

християнското учение за състоянието на душата непосредствено след смъртта

днешните окултни опити могат само да потвърдят съществуването и

природата на въздушното царство на падналите духове.

Но за останалата част от човечеството, включително и за повечето от

тези, които все още се наричат християни, съвременните опити, вместо да

потвърдят истините на християнството, служат като тънко ръководство за

измама и лъжеучение, като подготовка за идващото царство на антихриста.

Виждаме как дори тези, които "възкръсват от мъртвите", не могат да убедят

човечеството да се покае: "ако Мойсея и пророците не слушат, то и да

възкръсне някой от мъртвите, няма да се убедят" (Лк. 16:31). В крайна

сметка да разберат истинското значение на съвременните опити могат само

тези, които са верни на "Мойсея и пророците", т.е. имат пълнота на

откровената истина. Това, което узнава от тези опити останалото човечество, не е покаяние и близост на Божия съд, а някакво странно, измамно, ново

благовестие за приятни "задгробни" преживявания и обезсмисляне на това, което Бог е установил за пробуждане на човека към реалностите на истинския

задгробен свят, света на Небето и на ада - страха Божий.

Артър Форд съвършено откровено заявява, че цялата мисия на медиуми

като него се състои в това, "да използвам всички дадени ми особени дарове за

отстраняване завинаги от земните умове страха от прехода към смъртта."

Такава е мисията и на д-р Кублер-Рос, това е и "научният" извод на

изследователи като д-р Моуди: "задгробният" свят е приятен и не трябва да

се боим да влезем в него. Преди два века Емануил Сведенборг описва

"духовността" на тези, които вярват на това, по следния начин: "Беше ми

позволено да се насладя не само на радостите на тялото и чувствата, подобно

на живеещите на земята, но ми беше позволено също да се насладя на такива

възторзи и радости на живота, каквито, аз съм уверен, никой не е изпитвал в

този свят, които превъзхождат и са по-изискани от всичко, което може да си

въобразите и в което можете да повярвате. Повярвайте, ако знаех, че утре

Господ ще ме призове при себе Си, аз бих извикал днес музикантите, за да

изпитам още веднъж истинското веселие на този свят." Когато той предсказал

на хазайката си датата на своята смърт, бил толкова радостен, "сякаш се

готвеше за празник, за някакво веселие".

Сега да противопоставим на това отношение истинския християнски

възглед за смъртта, какъвто той си остава в продължение на толкова векове.

Ще видим колко пагубно е за душата да не може да различава "духовните

опити" и да отхвърля предпазливостта, която се съдържа в християнското

учение.

Християнското отношение към смъртта

Макар че окултното учение за задгробния живот отвежда далеч

в страни от истинската природа на нещата, то започва с несъмнена

християнска истина: смъртта на тялото не е край на човешкия живот, а само

начало на ново състояние на човешката личност, която продължава да

съществува отделно от тялото.

Смъртта, която не е била създадена от Бога, а се е появила с

извършването на греха от Адам в рая - това е най-удивителната форма, в

която човек се среща с падението на своята природа. Вечната съдба на

личността зависи много от това как се отнасяме към собствената си смърт и

как се готвим за нея.

Истинското християнско отношение към смъртта включва елементи на

страх и неувереност, точно тези емоции, които иска да премахне окултизмът.

Разбира се, в християнското отношение няма нищо от низкия страх, който

могат да изпитват умиращите без надежда за вечен живот, тъй като

християнинът с умиротворена съвест се приближава спокойно към смъртта по

Божия милост, даже с определена увереност. Да видим християнската смърт

на някои от великите египетски подвижници.

"Когато настъпило времето за кончината на преподобни Агатон, той

прекарал три дни в дълбоко внимание към себе си, като не разговарял с

никого. Братята го попитали: "Авва Агатон, ти къде си?" - "Аз стоя пред

Христовия съд" - отговарял той. Братята казали: "Нима и ти, отче, се боиш?" -

Той отговорил: "Аз се стараех според силите си да опазя Божиите заповеди, на съм човек и откъде да зная били ли са угодни моите дела пред Бога."

Братята попитали: "Нима ти не се уповаваш на живота си, който беше по

волята Божия?" "Не мога да се уповавам - отговарял той, - защото един е

човешкия съд, друг е Божият съд". Те искали да го питат още, но той им

казал: "Сторете ми любов, не говорете сега с мене, защото не съм способен на

това". И той починал с радост. "Ние го видяхме да се весели - разказвали

неговите ученици, - сякаш срещаше и поздравяваше скъпи приятели".

(Скитски патерик, вж. у еп. Игнатии, т. ІІІ, стр. 107-108).

Дори великите светии, които умирали при явни знамения на Божията

милост, запазвали трезво смирение по отношение на своето спасение. "Когато

настъпи времето да умре за великия Сисой, лицето му светна и той каза на

седящите до него отци: "Ето, дойде авва Антоний". Помълчал малко и казал:

"Ето дойде апостолския лик". И отново лицето му просветнало двойно

повече, а той започнал да разговаря с някого. Старците го попитали с кого

разговаря. Той им отговорил: "Ангели дойдоха да ме вземат, но ги умолявам

да ме оставят за кратко време да се покая". Старците му казали: "Отче, ти не

се нуждаеш от покаяние". Той им отговорил: "Наистина не зная за себе си

сложих ли начало на покаянието." А всички знаели, че той е съвършен. Така

говорил и чувствал истинския християнин, без да гледа, че по време на

живота си с една дума възкресявал мъртви и бил изпълнен с дар от Светия

Дух. И още повече засиял лицето му, засияло като слънце. Всички се

уплашили. Той им казал: "Вижте, Господ дойде и каза: донесете ми избрания

съсъд на пустинята." С тези думи изпуснал дух, била видяна мълния и

килията се изпълнила с благоухание." (Скитски патерик, вж. у еп. Игнатия, т.

ІІІ, стр. 110).

Колко се различава това дълбоко и трезво християнско отношение от

повърхностните схващания на някои от днешните неправославни християни, които мислят, че вече са "спасени" и дори няма да бъдат съдени, както всички

хора и затова не трябва от нищо да се боят при смъртта. Подобна позиция, широко разпространена сред съвременните протестанти, фактически не отива

по-далеч от окултната идея, че не трябва да се боим от смъртта, защото там

вечни мъки няма. Без съмнение, дори и неумишлено, тя е съдействала за

оформяне на подобно отношение. Блажени Теофилакт Български (11 век) в

своето тълкуване на Евангелието отбелязва: "Мнозина са, които се мамят с

празни надежди, като мислят да получат Царството Небесно и мислейки

високо за себе си се причисляват към лика на избраните..." "Мнозина са

звани", т.е. Бог призовава мнозина, по-точно всички, но "малцина са избрани"

- не са много спасяващите се, достойни за избирането от Бога" (Блаж.

Теофилакт Болг. Тълкувание на еванг. от Матея 22:14, Сойкин, СПб.) Сходството между окултната философия и общите протестантски

възгледи се явява вероятно главната причина за неуспешните опити на някои

евангелски протестанти да критикуват съвременните "следсмъртни"

преживявания от гледна точка на"библейското християнство". Самите

критици дотолкова са объркали традиционното християнско учение за

задгробния живот, въздушното царство, делата и измамите на бесовете, че

тяхната критика често е неясна и произволна, а способността им да определят

различията в тази област не са повече, отколкото на светските изследователи, затова биват измамвани от "християнските" или "библейските" опити във

въздушното царство.

Истинското християнско отношение към смъртта се основава на

осъзната критична разлика между този и бъдещия живот. Митроп. Макарий

Московски (Булгаков) в следните думи изразява библейското и

светоотеческото учение по този въпрос: "Смъртта е границата, с която

приключва времето за подвизи, определени за всеки човек, и започва времето

за въздаянието, така че след смъртта не е възможно нито покаяние, нито

поправяне на живота. Тази истина е изразил Спасителят Христос с притчата

за богатия и Лазаря, от която се вижда, че и двамата незабавно получили

въздаяние след смъртта и че богаташът, колкото и да се мъчел в ада, не е

могъл чрез покаяние да се освободи от своите страдания". (Лк. 16:26), (т. ІІ, стр. 524).

Затова именно смъртта е тази реалност, която събужда у човека

съзнанието за разликите между този и бъдещия свят, вдъхновява за живот, изпълнен с покаяние и очистване, докато още имаме драгоценно време тук, в

този живот. Когато един брат попитал св. авва Доротей за себе си, защо

изпада в безгрижие в килията си, старецът му казал: "Затова, че ти още не си

разбрал нито очаквания покой, нито бъдещите мъчения. Ако ти истински

знаеше това, макар килията ти да е пълна с червеи, така че да си до шия в тях, щеше да търпиш, без да се отпускаш" (авва Доротей, поуч. 12 " За страха от

бъдещите мъчения").

Па подобен начин, вече в ново време, св. Серафим Саровски учи: "Ако

знаеш каква сладост очаква душата на праведния на небесата, ти би се решил

във временния живот с благодарност да понасяш скърби, гонения и клевети.

Ако тази наша килия беше пълна с червеи, които ядат плътта ни през целия

ни земен живот, трябва с пълно съгласие да се съгласим на това, за да не се

лишим от небесната радост, Която Бог е приготвил за тези, които Го обичат".

Безстрашието на протестантите и окултистите пред лицето на смъртта е

пряка последица на незнание за това, което ги очаква в бъдещия живот и

какво може да се направи сега, за да се приготвим за смъртта. По тази

причина истинските опити и видения на задгробния живот имат потресаващ

характер, те разтърсват до дълбочината на душата и (ако човек не е водил

ревностен християнски живот) са в състояние да променят живота му до края

на земните дни. Когато преп. Атанасий Киево-Печерски умрял и след два дни

оживял, игуменът и братята се "ужасили, като го видели отново жив и

започнали да го питат: как е оживял? Какво е видял и чул през времето, когато е бил разделен от тялото? На всички въпроси той отговарял само с

думите "спасявайте се ". Когато братята неотстъпно молели да им разкаже

нещо за полза, той им завещал послушание и покаяние. След това Атанасий

се заключил в пещера, прекарал в нея, без да излезе 20 години, като не

излизал нито денем, нито нощем, в непрестанни сълзи, през ден приемал

малко хляб и вода, и не разговарял с никого през цялото време. Когато дошъл

часът на смъртта му, повторил на събралите се братя наставлението за

послушание и покаяние и умрял с мир в Господа". (т. 3, стр. 129, вж. житието

му в Киево-Печерски патерик, пометта на преп. Атанасий, затворник

Печерски, се празнува на 2 дек.)

Подобно на това на Запад, Беда Достопочтени разказва, че някакъв

жител на Нортумбия, след като прекарал умрял цяла нощ, се върнал към

живота и казал: "Аз наистина се събудих от обятията на смъртта и отново ми

е позволено да живея сред хората. Но от сега не бива да живея като преди, а

трябва да водя съвсем друг живот." Той раздал цялото си имение и се

отдалечил в манастир. По-късно разказвал, че видял и Небето и ада, но "този

Божи човек не желаеше да говори за това с безразлични и безгрижни хора, а

само с тези, които ги преследва страхът от наказание или ги весели надеждата

за вечен живот, както и този, който желаел да приеме думите му със сърцето

си и да израства в светостта".

Дори в наше време авторът на "Невероятно за мнозина..." бил толкова

потресен от своите истински впечатления от задгробния свят, че изцяло

променил живота си, станал монах и написал повествование за своите

преживявания, за да пробуди с него всички, които живеят в измамна

безгрижност на неверие в бъдещия живот.

Подобни случаи многократно се срещат в житията на светиите, както и

в други православни източници, и те са в рязък контраст с опитите на нашите

съвременници, които видели Небето и "задгробния свят" и въпреки това

останали с лъжливата увереност, че вече са "готови" за живота след смъртта и

че от самата смърт няма защо да се боят.

Мястото на постоянната мисъл за смъртта в християнския живот може

да се види от ученика за християнския подвиг "Лествица" на преп. Иоан

Лествичник, шестата степен на която е специално посветена на това: "Както

хлябът е най-необходимата от всички храни, така и мисълта за смъртта е най-нужна от всички други деяния... Невъзможно е за човека да прекара

благочестиво сегашния си живот, без да живее с мисълта, че всеки ден е

последен в живота му" (степен 6, 4, 24). Писанието добре казва: "Във

всичките си работи помни за своя край и во веки не ще съгрешиш." (Сир.

7:39). Великият преподобен Варсануфрий Газки съветвал: "Да укрепнат

мислите ти с постоянното помнене на мисълта за смъртта, чийто час не е

известен на никого. Да се погрижим да правим добро до нашия изход от този

живот, защото не знаем в кой ден ще бъдем призовани - да не се окажем

неподготвени и да останем вън от брачния чертог с петте неразумни девици".

Великият авва Пимен, като узнал за смъртта на египетския подвижник

преп. Арсений Велики, казал: "Блажен си, Арсение, ти оплака се бе си по

време на земния си живот! Които не оплакваме себе си тук, ще плачем

вечно. Невъзможно е да избегнем плача: или тук - произволния, или там в

мъките - неволния." (Скитски патерик, вж. у еп. Игнатия т. ІІІ, стр. 108).

Само който има тази трезвен християнски възглед за живота, може да се

осмели да каже заедно с ап. Павел, че "желая да се освободя и да бъда с

Христа" (Фил. 1:23). Само този, който е живял с подвига на християнския

живот, с покаянието и оплакването на своите грехове, може да каже със св.

Амвросий Медиолански: "Глупавите се боят от смъртта като от най-голямо

зло, а мъдрите я желаят като упокоение след трудовете и край на бедите"

("Смъртта като благо" 8:20).

Преосвещени Игнатий (Брянчанинов) завършва своето знаменито

"Слово за смъртта" с думите, които сега, след сто години, звучат като призив

да се върнем към единственото правилното християнско отношение към

смъртта, отхвърляйки всички розови илюзии за нашето сегашно духовно

състояние, както и всички надежди за бъдещия живот: "...полезно е да

събуждаме у себе си спомена за смъртта, като посещаваме гробища, болни, като присъстваме на смъртта и погребението на близки, често да премисляме

и обновяваме в паметта си различните видове съвременна смърт, чути и

видени от нас... Като разберем краткостта на земния си живот и суетността

на всички земни придобивки и имущества, като разберем ужасното бъдеще, което очаква тези, които пренебрегват Изкупителя и изкуплението и са се

пренесли изцяло в жертва на греха и тлението - да отклоним мислените си

очи от съсредоточеното внимание към измамната и омайна красота на света, лесно улавяща слабото човешко сърце, както и любовта към себе си и

слугуването на себе си, да ги насочим към страшното, но спасително зрелище

- към очакващата ни смърт. Да оплачем себе си, докато е още време, да

измием и изчистим със сълзи и изповеди нашите грехове, записани в книгата

на Миродържеца. Да съхраним балагодатта на Светия Дух - тази печал, това

знамение за избраничество и спесиние: то е необходимо за свободното

преминаване през въздушното пространство и за разрешение за влизане през

небесните врати и обители.

Изгнаници от рая! Не за веселба, не за тържества, не за свирни се

намираме на земята, а за да убием убилата ни смърт с вяра, покаяние и носене

на кръста и така да си върнем изгубения рай.

Милосърдния Господ да дарува на читателите на това слово и автора му

да помнят смъртта по време на земния си живот: и като я помнят, с

умъртвяване на желанията за всичко суетно и живот за вечността да

отстранят от себе си жестокостта на смъртта, когато настане нейния час, и да

преминат в живот блажен, вечен, в истинския живот. Амин." (том ІІІ стр. 181-183).

ГЛАВА ДЕСЕТА

Кратко изложение на православното учение за задгробната съдба на

душата

В първите девет глави на тази книга се опитахме да изложим

някои основни аспекти на православния възглед за живота след смъртта, като

ги съпоставим с широко разпространените съвременни възгледи, както и на

появилите се на Запад становища, които в много отношения са далеч от

древното християнско учение. На Запад същността на православното учение

за ангелите, за въздушното царство на падналите духове, за същността на

общуването на хората с духовете, за Небето и ада е по същество изгубена и

изопачена, в резултат на което съвременните "следсмъртни" преживявания

получават съвършено невярно тълкуване. Единствен удовлетворителен

отговор на тази лъжлива интерпретация се явява православното християнско

учение.

Настоящата книга има твърде ограничен обем, за да изложи в пълнота

православното учение за задгробния свят и задгробния живот. Нашата задача

беше много по-ограничена - да изложим това учение в такава степен, която

ще е достатъчна да отговори на въпросите, повдигани от съвременните

"следсмъртни" преживявания, и да посочи на читателя тези православни

текстове, където се съдържа това учение. В заключение ще приведем кратко

изложение на православното учение за съдбата на душата след смъртта. Това

изложение се състои от статии, написани от един от последните видни

богослови на нашето време архиепископ Йоан (Максимович) една година

преди смъртта му. Неговите слова са напечатани в по-тясната част на текста, а обяснителните заглавия, коментарии и сравнения заедно с лични цитати от

св. Отци са напечатани както обикновено.

Архиепископ Йоан (Максимович)

Живот след смъртта

Чакам възкресение на мъртвите

и живот в бъдещия век.

Никейски символ на вярата

Безгранична и безутешна би била мъката ни за нашите

умиращи близки, ако Господ не ни беше дал вечен живот.

Целият ни живот щеше да е безцелен, ако завършваше

със смъртта. Каква щеше да е тогава ползата от добродетели

и добри дела? В такъв случай биха били прави казващите: "Да

ядем и да пием, защото утре ще умрем." Но човек е създаден

за безсмъртие и със Своето възкресение Христос отвори

вратата на Царството Небесно, на вечното блаженство за

тези, които са вярвали в Него и са живели праведно. Нашият

земен живот е подготовка за бъдещия живот, която завършва

със смъртта. "Както на човеците е отредено да умират един

път, а след това - съд" (Евр. 9:27). Тогава човек оставя

всичките си земни грижи, тялото му се разлага, за да се

въздигне при Общото Възкресение.

Но душата му продължава да живее, без да прекъсва нито

за миг съществуването си. Чрез много явления на мъртви ни

е дадено да знаем частично какво става с душата, когато тя

изоставя тялото. Когато се прекъсва виждането с телесни

очи, започва духовното виждане.

Като се обръща в писмо към своята умираща сестра, еп. Теофан

Затворник пише: "Ти няма да умреш. Тялото ти ще умре, а ти ще преминеш в

другия свят жива, помнеща себе си и ще имаш познание за целия заобикалящ

свят."

(Душеполезное чтение, авг. 1894 год.)

След смъртта душата продължава да е жива и чувствува повече, а не по-малко. Св. Амвросий Медиолански учи: "Доколкото душата продължава да

живее след смъртта, остава доброто, което не се губи със смъртта, а нараства.

Душата не може да бъде задържана от никакви препятствия, поставени от

смъртта, дори е по-дейна, защото действа в присъщата на природата ѝ

атмосфера без всякакви връзки с тялото, което за нея е повече тежест, отколкото подпомагане." (Св. Амвросий, "Смъртта като благо").

Преподобни авва Доротей обобщава учението на раннохристиянските

Отци по този въпрос: "Защото душите помнят всичко, което е ставало тук, както говорят Отците, и думи, и дела, и помисли, то и тогава не могат да

забравят нищо от това. А чрез казаното в Псалтира: "в оня ден изчезват

(всички) негови помисли." (Пс. 145:4) се говори за мислите, свързани с този

свят, т.е. за строежи, имущества, родители, деца, както и за всякакви дела и

поучения. Всичко това загива, щом душата излезе от тялото... А което тя е

направила във връзка с добродетелите и страстите - всичко това остава

запечатано в паметта и нищо не изчезва... Така че както вече казах - нищо,

което душата е извършила в този свят, тя не забравя, но всичко остава в

паметта след излизането ѝ от тялото, при това по-ясно и по-добре, тъй като е

освободена от земното си тяло." (авва Доротей, поучение 12).

Великият подвижник от V век преподобни Иоан Касиан ясно

формулира активното състояние на душата след смъртта на тялото в отговор

на еретиците, които вярвали, че душата след смъртта е безсъзнателна:

"Душите след раздялата с тялото не остават празни, не остават безчувствени, което доказва и евангелската притча за Лазаря (Лк. 23:22-28)... Душите на

умрелите на само не се лишават от чувствата си, но не губят и своите

разположения, т.е. надеждата и страха, радостта и скръбта - както и нещо от

това, което очакват за себе си на всеобщия съд, те вече започват да

предвкусват... стават още по-живи и по-ревностно се присъединяват към

прославяне на Бога. И действително, ако разгледаме свидетелствата на

Свещеното Писание за природата на самата душа според възможностите на

нашия разум, малко да размислим няма ли да бъде, не казвам съвършена

глупост, но безумие - макар и малко да подозираме, че най-драгоценната част

на човека (т.е. душата), в която според блажения апостол се състои Божият

образ и подобие (1 Кор. 11:71 Кол. 3:10), след отпадане на тази телесна

грубост, в която тя се намира в сегашния живот, да придобие качества на

безчувственост - тя, която съдържа в себе си цялата сила на разума и със

своето участие даже нямото и безчувствено вещество на плътта прави

чувствително. Оттук следва, а и природата на самия разум го налага, че духът

след отпадане на плътската грубост и вещественост, която в този живот

непрекъснато слабее, привежда своите разумни сили в по-добро състояние, възстановява ги като по-чисти и не се лишава от тях. .стр. 178-9).

Съвременните "следсмъртни" преживявания направиха хората

потресаващо осведомени за факта, че душата след смъртта съхранява изцяло

съзнанието на личността, за голямата острота и бързина на умствените ѝ

способности. Но сам по себе си тази информираност е недостатъчна да

ориентира включително и тези, които изпадат в подобни състояния от

действията на "извънтелесната" сфера - необходимо е да се познава цялото

християнско учение по този въпрос.

Началото на духовните видения

Често (тези духовни видения) започват в умиращите още преди

смъртта, когато все още виждат заобикалящите и дори беседват с тях - те

виждат това, което другите не виждат.

Този опит с умиращите е наблюдаван в течение на векове, така че днес

подобни случаи с умиращи не са новост. Но тук трябва да повторим: казаното

по-горе в гл. 1, 2: само при благодатните посещения на праведници, когато се

явяват светии и ангели, може да сме уверени, че действително са се явили

същества от другия свят. В обикновените случаи, когато умиращия започва да

вижда починали приятели и роднини, това може да бъде само "естествено"

запознанство с невидимия свят, в който той трябва да влезе, истинската

природа на образите на починалите, които се явяват в този момент, най-вероятно е известна само на единия Бог, а на нас не ни е нужно да се

задълбочаваме в такова проучване.

Ясно е, че Бог дава този опит като най-очевиден начин да съобщи на

умиращия, че животът там също се характеризира с любов, каквато човек

изпитва към близките си. Преосвещени Теофан трогателно излага тази мисъл

с думите, които отправя към умиращата си сестра: "там ще те посрещнат

татко и майка, братята и сестрите. Поклони им се и им предай нашите

привети - и моли да се погрижат за нас. Ще та заобиколят децата ти със

своите радостни поздрави. Там ще ти бъде по-добре отколкото тук."

Среща с духовете

След излизане от тялото душата се оказва сред други духове - добри и

лоши. Обикновено тя скланя към тези, които са ѝ близки по дух, и ако през

времето, докато е била в тялото, тя се е намирала под влияние на някои от

тях, тя остава зависима от същите и след излизане от тялото, колкото и

отвратителни да се окажат тези духове при реалната среща след смъртта.

Тук отново сериозно ни се напомня, че задгробният свят, макар че няма

да ни е съвсем чужд, но няма и да се окаже просто приятна среда с любимите

хора в "курорта" на щастието - той ще бъде духовен сблъсък, който ще

изпробва разположенията на нашата душа по време на земния живот - дали тя

е скланяла повече към ангелите и светиите чрез добродетелен живот и

изпълнение на Божиите заповеди, или по пътя на безгрижието и неверието е

направила себе си годна повече за обществото на падналите духове.

Преосвещени Теофан Затворник добре е казал (вж. по-горе края на гл. 6), че

изпитанията на въздушните митарства могат да се окажат по-скоро изпитания

на изкушенията, отколкото обвинения.

Макар самия факт на съда в задгробния живот да е извън всякакво

съмнение - както Частния Съд веднага след смъртта, така и Страшния Съд в

края на света, външната присъда от Бога ще бъде само ще бъде само отговор

но вътрешното разположение, което душата е създала у себе си по отношение

та Бога и духовните същества.

Първите два дни след смъртта

През първите два дни душата се наслаждава на относителна свобода и може

да посещава на Земята тези места, които са ѝ скъпи, но на третия де се

премества в други обители.

В това изложение архиепископ Иоан просто повтаря учението на

Църквата от ІV век, когато Ангелът, който придружавал преподобни Макарий

Александрийски в пустинята, обяснил църковното поменаване на умрелите на

третия ден след смъртта: "когато на третия ден в Църква се извършва

приношение, душата на умрелия, както и пазещият я Ангел получават

облекчение в скръбта, тъй като душата чувства обичайна скръб при раздялата

с тялото, а в Църквата Божия за нея е направено славословие и приношение, от което в душата се ражда надежда за доброто. В продължение на първите

два дни на душата е позволено заедно с намиращите се при нея Ангели да

ходи по земята където пожелае. Затова душата, която обича тялото, понякога

се скита около дома, в който се е разделила с тялото, понякога около гроба, в

който е положено тялото, и по този начин прекарва първите два дни като

птица, която си търси гнездо. А добродетелната душа ходи на тези места, в

които е имала навик да върши правда. На третия ден Този, Който възкръсна

от мъртвите, заповядва по подобие на Своето възкресение всяка християнска

душа да се възнесе на небесата, за да се поклони на Бога на всичко." ( "Слова

на св. Макарий Александрийски за изхода на душите на праведните и

грешните", Християнское чтение, авг. 1831).

В православния чин на погребение на починалите преп. Иоан Дамаскин

ярко описва състоянието на душата, разделяща се с тялото, но която все още

се намира на земята, безсилна да общува с обичаните от нея, които тя може да

вижда: "Горко ми, каква трудност изпитва душата, когато се разделя от

тялото! Ах, как се тогава тя в сълзи облива и няма кой над нея да се смили!

Към ангелите очи издига, но напразно се моли, към човеците ръце простира, но няма кой да ѝ помогне. Затова, мои възлюбени братя, като помислим колко

кратък е нашият живот, нека изпросим от Христа за преселелия се (или

преселилата се) успокоение, а за душите ни велика милост. (Самогласна

стихира на погребение, глас 2.)

В писмо до мъжа на споменатата по-горе умираща своя сестра еп.

Теофан пише: "Ето, сестра ми няма да умре, тялото ѝ ще умре, но нейната

същност ще остане. Само ще премине в друг порядък на живота. В лежащото

ѝ тяло в Църква, което след това ще изнесат навън, няма да я има, и в гроба си

не ще е скрита. Тя ще бъде на друго място. Също така жива, както и сега. В

първите часове и дни ще бъде около вас с тази само разлика, че няма да

проговори, не може да бъде и видяна, а все пак я има... Помислете върху

това. Ние, които оставаме, плачем за заминалите, а на тях им е по-леко: това е

радостно състояние.

Тези, които веднъж са умирали и след това отново са били връщани в

тялото, са го преценявали като много неудобно за живеене. Това ще чувства и

сестра ми - на нея там ѝ е по-добре, а ние се вайкаме, сякаш с нея се е случила

някаква беда. Тя гледа и сигурно се чуди на това." ("Душеполезное чтение", авг. 1894).

Трябва да се има предвид, че това описание на първите два дни след

смъртта дава общо правило, което в никакъв случай не обхваща всички

случаи. Действително повечето цитирани в тази книга откъси от

православната литература не попадат под това правило, и то по съвсем

очевидно съображение: светиите, които изобщо не са се привързвали към

светските неща, живели в непрестанно очакване на прехода в другия свят, не

биват привличани дори към честата, където са вършели добри дела, но

веднага започват своето въздигане на Небето. Други, подобно на К. Икскул, започват своето въздигане, преди първите два дни да са изтекли, което става

по особено съизволение На Божието провидение. От друга страна, всички

съвременни "следсмъртни" преживявания, колкото и да не са фрагментирани, не подлежат на това правило: "извънтелесното" състояние е само началото на

безплътното "странство" на душата към местата на нейните земни

привързаности, но никой от тези хора не е прекарал в състояние на смърт

достатъчно дълго, дори да срещне ангелите, които следва да го съпровождат.

Някои критици на православното учение за задгробния живот намират, че подобни отклонения от общото правило на следсмъртните преживявания

са доказателство за "противоречия" в православното учение, но такива

критици приемат всичко твърде буквално. Описанието на първите два дни (а

също и на следващите) в никакъв случай не са догма, това е просто "модел", който формулира най-общия ред на следсмъртните преживявания на душата.

Много случаи както в православната литература, така и в разказите на

съвременните преживявания, където мъртвите незабавно се явявали на

живите в първите 1-2 дни след смъртта (понякога насън), се явяват примери

за истинността на това, че душата действително най-често остава за известно

кратко време близо до земята. (Истинските явявания на мъртви след този

кратък период на "свобода" на душата са много по-редки и стават винаги по

Божие позволение с някаква особена цел, а не по нечия собствена воля. Вж.

по-долу Приложение ІІІ.) Но на третия ден, а често и по-рано този период

приключва.

Митарствата

В това време ( на третия ден) душата преминава през легиони от зли

духове, които ѝ преграждат пътя и я обвиняват в различни грехове, в които те

самите са я въвлекли.Съгласно различни откровения има 20 такива

препятствия - т. нар."митарства", на всяко от които се разследва един или

друг грях. Като премине едно митарство, душата идва на следващото и само

след успешно преминаване на всичките може да продължи пътя си, без да

бъде хвърлена незабавно в геената. Колко са ужасни тези бесове и митарства, може да се види от факта, че Самата Божия Майка, когато Архангел Гавриил

ѝ съобщил за приближаването на смъртта ѝ, Тя помолила Своя Син да избави

душата ѝ от тези бесове и в отговор на Нейните молитви Сам Господ Иисус

Христос се явил от Небесата да приеме душата на Пречистата Си Майка и да

я отнесе на Небето. (Това видимо е изобразено на традиционно православната

икона "Успение".)

В 6 глава са приведени ред светоотечески агиографски текстове за

митарствата - затова тук няма да добавяме нищо повече. Все пак струва си да

отбележим, че описанията на "митарствата" образуват модела на изпитанията, на които се подлага душата след смъртта, а индивидуалния опит може да е

значително по-различен. Малозначителните подробности от рода на броя на

митарствата естествено са второстепенни в сравнение с главния факт, че

душата наистина скоро след смъртта се подлага на съд (Частния Съд), където

става явна тази "невидима борба", която тя е водила (или не е водила) на

земята срещу падналите духове.

Продължавайки писмото към мъжа на своята умираща сестра, Епископ

Теофан Затворник пише: "За починалите скоро започва подвигът на

преминаване през митарствата. Там на починалата ѝ е нужна помощ! -

Застанете с тази мисъл и ще чуете нейните вопли към вас: "Помогнете"! Ето в

какво трябва да проявите цялото си внимание и любов към нея. Аз мисля, че

най-истинското засвидетелстване на любов ще бъде, ако от минутата на

излизане на душата вие, най-близките, като оставите грижите за тялото на

други, сами се отстраните в молитва за нея в новото ѝ състояние на

неочаквани нужди. Започвайки по този начин, пребъдвайте в непрестанно

призоваване на Бога, за да ѝ помагате в продължение на шест седмици, пък и

по-нататък. В разказите за Теодора торбичката, от която ангелите вадели да

дават, за да се освободят от митарите, са молитвите на нейния старец. Същото

ще бъдат и вашите молитви... Не забравяйте да изпълните това! В това се

състои любовта!..."

Критиците на православното учение често неправилно разбират тази

"торба злато", от която на митарствата ангелите "платили" за дълговете на

Теодора. Понякога погрешно правят сравнение с латинското понятие за

"свръхдлъжни заслуги" на светиите. И тук такива критици твърде буквално

четат православните текстове. Има се предвид не нещо друго, а молитвите на

Църквата за умрелите и в частност молитвите на светия ѝ духовен отец.

Формата, в която това се описва, едва ли е нужно да се уточнява, че е

метафора.

Православната Църква счита учението за митарствата толкова важно, че

споменава за него в много богослужения (вж. някои цитати в главата за

митарствата). Особено ясно Църквата излага това учение на всички свои

умиращи чеда в "Канона на изход души", който свещеникът чете при одъра

на умиращия член на Църквата - там има следните тропари:

"Сподоби ме да премина свободно, като напускам земята, край

въздушния княз - насилник и мъчител, който ще ме срещне по страшните

пътища на мъката и ще започне внезапно да разследва всяка дума, която съм

изрекъл" (песен 4).

"Повери ме на свещените и честни ръце на Светите Ангели, Владичице, та като се покрия от техните криле, да не виждам, безчетния, смраден и

мрачен образ на бесовете" (песен 6).

Ти, която си родила Господа Вседержителя, отстрани, далеч от мене, началника на лютите митарства, миродържеца, когато настъпи моята

кончина, за да Те славя во веки; Света Богородице" (песен 8).

Така умиращия православен християнин се подготвя чрез думите на

Църквата за предстоящите изпитания.

Четиридесетте дни

След като премине успешно през митарствата и се поклони на Бога, душата в

следващите 37 дни посещава небесните обители и адските бездни, без да знае

къде ще остане, и едва на 40 ден ѝ се определя място до възкресението на

мъртвите.

Разбира се няма нищо странно в това, че като минава през митарствата

и приключва завинаги със земното, душата трябва да се запознае с истинския

задгробен свят, в определена част на който тя ще пребивава вечно. Съгласно

откровението на ангела на преподобни Макарий Александрийски, особеното

църковно поменаване на починалите на деветия ден след смъртта (освен

общия символизъм на деветте ангелски чина) е свързано и с това, че дотогава

на душата са показвани красотите на рая и едва след този период в

продължение на останалата част от 40-те дни започват да ѝ показват

мъченията и ужасите на ада, преди на 40-ия ден да ѝ бъде определено

мястото, където тя ще очаква възкресението на мъртвите и Страшния Съд. И

тук цифрите дават общо правило или "модела" на следсмъртната реалност и

без съмнение не всички, които умират, завършват своя път съгласно това

"правило". Знаем, че Теодора действително приключва своето посещение на

ада на 40-ия ден по земните мерки за време.

Състояние на душите до Страшния Съд

Някои души след 40-те дни се оказват в състояние на предвкусване на

вечна радост и блаженство, а други в страх от вечните мъчения, като и двете

състояния ще се изявят в своята пълнота след Страшния Съд. Дотогава все

още са възможни промени в състоянието на душите, особено благодарение на

принасянето за тях на Безкръвна Жертва (поменаване на литургията), както и

други молитви.

Учението на Църквата за състоянието на душите на Небето и в ада до

Страшния Съд подробно е изложено в думите на св. Марк Ефески

(Приложение 1).

Ползата от молитвата както обществена, така и частна, за душите, намиращи се в ада, е описана в житията на светиите и подвижниците и в

светоотеческите писания. В житието на мъченица Перпетуа (ІІІ век) има

описание как съдбата на брат ѝ Демократ ѝ била открита чрез образа на

напълнен с вода водоем, разположен толкова високо, че той не можел да го

достигне от мръсното, непоносимо топло място, където бил затворен.

Благодарение на нейните усърдни молитви в продължение на целия ден и

нощта той успял да достигне водоема и тя го видяла в светло място. От това

разбрала, че брат ѝ е избавен от наказанията. (Жития на светиите, 1 фефр.).

Аналогичен разказ има в житието на подвижница, починала в нашия 20

век, монахиня Афанасия (Анастасия Логачьова): "Тя започнала молитвен

подвиг за своя роден брат Павел, който се удавил в пияно състояние. В

началото отишла при блажената Пелагия Ивановна, живееща в Дивеевския

манастир, за съвет какво да прави за облекчаване задгробната участ на своя

брат, нещастно и нечестиво завършил своя земен живот. При съветването

било решено Анастасия да се затвори в своята килия, да пости и се моли за

покойния, като всеки ден прочита по 150 пъти молитвата: Богородице, Дево, радвай се... След изтичането на 40 дни тя видяла дълбока пропаст, на дъното

на която лежал като че ли кървав камък, а върху него двама души с железни

вериги на врата - единият от тях бил нейният брат. Когато съобщила за това

видение на блажена Пелагия, последната я посъветвала да повтори подвига.

След изтичането на вторите 40 дни тя видяла същата пропаст, същия камък, на който били двамата души с вериги на вратовете, на с тази разлика, че

нейният брат станал, повървял около камъка и отново паднал върху него, като

веригата се оказало отново на врата му. След като съобщила на Пелагия

Ивановна за новото видение, последната я посъветвала трети път да извърши

същия подвиг. След нови 40 дни Анастасия видяла същата пропаст и същия

камък, на който се намирал вече само единият неизвестен за нея човек, а брат

ѝ се отдалечил от камъка и се скрил от погледа й, останалият на камъка

казвал: "Добре ти е на тебе, на земята имаш силни молитвеници". С това

блажена Пелагия казала: "Брат ти се освободи от мъченията, но не получи

блаженство." ("Душеполезное чтение", юни, 1902 г., стр. 281).

Описани са много подобни случаи в житията на православните светии и

на подвижниците. Ако някой е склонен към излишен буквализъм по

отношение на тези видения навярно следва да му се обясни, че формите, които приемат тези видения (обикновено насън), не са на всяка цена

фотографски образ на състоянието на душите в другия свят, но това е по-скоро образност, която предава духовната правда за подобряване състоянието

на душите по молитвите на тези, които са останали на земята.

Молитви за умрелите

Колко е важно поменаването на литургията, може да се види от следните

случаи: още преди прославлението на св. Теодосий Черниговски (1896) иеромонахът (знаменит старец от Голосеевския скит на Киево-Печерската

Лавра, умрял 1916 г.), като преобличал мощите, се почувствал изморен, седнал до мощите и задрямал, тогава видял пред себе си Светеца, който ме

казвал:

"Благодаря ти за труда, който положи за мене. Моля те също, когато служиш литургия, да споменеш моите родители" и той

дал имената им (иерей Никита и Мария). (До момента на

видението тези имена били неизвестни. Няколко години след

канонизацията, в манастира, където св. Теодосий бил игумен, намерили неговия собствен поменик, който потвърдил същите

имена, потвърдил истинността на видението.)

"Как можеш, ти, светителю, да молиш за моите молитви, когато сам ти стоиш

пред Небесния Престол и подаваш на хората Божията благодат?" - попитал

иеромонахът. "Да, това е вярно - отговорил св. Теодосий, - но приношението

на литургията е по-силно от моите молитви."

Затова панахидата и домашните молитви за умрелите са полезни, както

и добрите дела, извършвани за техен спомен - милостинята или даровете за

църквите. Но особено полезно за тях е поменаването на Божествената

Литургия. Ставали са много явявания на умрели и други събития, потвърждаващи колко е полезно поменаването на умрелите. Мнозина, умрели

в покаяние, но не успели да го проявят по време на живота си, са били

освободени от мъченията и са получили упокоение. В Църквата постоянно се

възнасят молитви за упокоение на умрелите, а в коленопреклонната молитва

на вечернята в деня на Слизане на Светия Дух има особено решение за "тези, които са държани в ада".

Св. Григорий Велики, като отговаря в своите "Събеседвания" на

въпроса "Има ли нещо, което може да бъде полезно на душата след

смъртта?", учи: "Светото жертвоприношение на Христа, нашата спасителна

Жертва, носи голяма полза за душите дори след смъртта, при условие, че

греховете им могат да бъдат простени в бъдещия живот. Затова понякога

душите на умрелите молят да им бъде отслужена литургия... Естествено по-надеждно е сами през живота си да направим това, което можем, а не да се

надяваме други да го правят за нас след смъртта. По-добре е след смъртта

душата да се окаже свободна, отколкото да търси свобода, след като се е

оказала във вериги. Затова трябва от цяло сърце да презираме света, като че

неговата слава вече е преминала, и ежедневно да принасяме на Бога жертвата

на нашите сълзи, когато принасяме в жертва Неговите свещени Плът и Кръв.

Само тази жертва има силата да спасява душите от вечна смърт, защото тя

тайнствено ни представя смъртта на Единородния Син". (ІV:57, 60).

Св. Григорий привежда няколко примера на явяване на умрели на

близките им живи с молба да отслужат литургия за техен покой или пък да

благодарят за изпълнена литургия. Веднъж един пленник, когото жена му

считала за умрял и на когото тя в определени дни поръчвала литургия, се

върнал от плен и разказал как в някои от дните го освобождавали от веригите

- именно в тези дни, когато за него се отслужвала литургия. (ІV:57, 59).

Протестантите обикновено считат църковните молитви за умрелите за

несъвместими с необходимостта за придобиване на спасението преди всичко

в този живот: "Ако можеш да бъдеш спасен от Църквата след смъртта, защо

ти е тогава да се трудиш в борбата или да търсиш вяра в този живот? Да ядем, да пием и се веселим..." Разбира се, че никой, който се е придържал към

такива правила, не е достигнал спасение в резултат на църковните молитви и

очевидно такъв аргумент се явява твърде повърхностен дори лицемерен.

Молитвата на Църквата не може да спаси този, който не иска спасение или

който никога през живота си сам не е извършил за това никакви усилия. В

известен смисъл може да се каже, че молитвата на Църквата или на отделни

християни за умрелите е още един резултат от живота на този човек: за него

нямаше да се молят, ако през живота си той не е направил нищо, което да

вдъхнови за такива молитви след смъртта му.

Св. Марк Ефески така разсъждава по въпроса за църковните молитви за

умрелите и за облекченията, които те им носят, като привежда за пример

молитвата на св. Григорий Двоеслов за римския император Траян - молитва, вдъхновена от добро дело на този езически император. (Вж. по-долу

Приложение І).

Какво можем да направим за умрелите

Всеки, който иска да прояви своята любов към умрелите и да им

принесе реална помощ, най-добре може да постигне това с молитва за тях и

особено с поменаване на литургията, когато частиците, извадени за живи и

мъртви, се потапят в Кръвта Господня с думите: "Умий Господи греховете на

тук поменатите със Своята честна Кръв по молитвите на Твоите светии."

Нищо по-хубаво или по-голямо не можем да направим за умрелите, освен да

се молим за тях, като ги поменаваме на литургията. Това им е винаги

необходимо, особено в тези 40 дни, когато душата на умрелия ходи по

пътищата на вечните селения. Тогава тялото не чувство нищо: то не вижда

събралите се близки, не усеща мириса на цветята, не слуша надгробните речи.

Но душата чувства молитвите, принасяни за нея, и е благодарна на тези, които ги възнасят, и се чувства духова близка с тях.

О, роднини и близки на покойните! Правете за тях това, което им е

нужно и което е по вашите сили. Използвайте парите си не за външна украса

на гроба, а да помогнете на нуждаещите се в памет на своите починали

близки, за църквите, където за тях се възнасят молитви. Бъдете милосърдни

към умрелите, погрижете се за техните души. Същият път лежи и пред вас и

как тогава ще ни се иска да ни поменават в молитва! Да бъдем и самите ние

милостиви към умрелите. Още щом някой умре, веднага повикайте

свещеника или му съобщете, за да може да прочете "Молитвите на изход

души", които трябва да се четат над всички православни християни след

смъртта им. Погрижете се по възможност опелото да бъде в църква, а

дотогава над умрелия, да се чете Псалтирът. Не е нужно опелото да е

грижлива подредено, но е съвършено необходимо да бъде пълно, без

съкращения, тогава мислете не за своето удобство, а за умрелия, с когото вие

завинаги се разделяте. Ако в църква има едновременно няколко покойници и

ви предложат опелото да бъде общо за всички - не се отказвайте. По-добре е, ако опелото бъде отслужено едновременно за двама и повече покойници и

молитвата на събралите се близки стане от това по-гореща, отколкото да

бъдат отслужени последователно няколко опела и поради липса на време и

сили да бъдат съкратени, защото всяка дума от молитвите е за умрелите като

капка вода за жадния. Веднага се погрижете за четиридесятницата -

ежедневното поменаване на литургията в продължение на 40 дни.

Обикновено в църквите, в които има ежедневна служба, поменават умрелите, които там са опети, четиридесет и повече дни. Но ако опелото е било в храм, където няма ежедневни служби, тогава самите роднини трябва да се погрижат

и да поръчат четиридесятница там, където има ежедневна служба. Добре е

също да се изпрати дар в памет на умрелия в манастир, а също и в Иерусалим, където в светите места се възнася непрестанна молитва.

Но 40-дневното поменаване трябва да започне веднага след смъртта, когато на душата особено много ѝ е нужна молитвена помощ, и затова

поменаването трябва да започне в най- близкото място, където има ежедневни

служби. Да се погрижим за преминалите в отвъдния свят преди нас, да

направим за тях всичко, каквото можем, като помним, че "блажени са

милостивите, защото те ще бъдат помилвани." (Мат. 5:7).

Възкресението на телата

В един момент целият този телесен свят ще достигне своя

край и ще настъпи вечното Небесно Царство, където душите на изкупените

ще се съединят със своите възкръснали тела и безсмъртни и нетленни ще

пребивават навеки с Христа. Тогава частичната радост и слава, които още

сега изпитват душите на Небето, ще бъдат заменени с пална радост от Новото

Творение, за което е бил създаден човек, но тези, които не са приели

спасението, донесено на земята от Христос, ще се мъчат вечно заедно с

възкръсналите си тела в ада. В заключителната глава на "Точно изложение на

православната вяра" преп. иоан Дамаскин добре описва окончателното

състояние на душата след смъртта:

"Вярваме и във възкресението на мъртвите. На като говорим за

възкресение, ние си представяме възкресение на телата. Защото

възкресението е повторно въздигане на падналия, а след като душите са

безсмъртни, по какъв начин ще възкръснат? Защото, като определят смъртта

като отделяне на душата от тялото, то възкресението е повторно съединяване

на душата и тялото и вторично въздигане на умрялото живо същество. И така

- само тялото, което изтлява и се разпада, ще възкръсне в нетление. Защото

Този, Който в началото го направи от земна пръст, може отново да го

възкреси, след като то по волята на Твореца се е разложило и върнало

обратно в земята, от което е било взето...

Разбира се, ако единствено душата се е упражнявала в подвизите на

добродетелта, то и само тя следва да бъде увенчана. И ако само тя постоянно

е пребивавала в удоволствия, то справедливо е само тя да бъде наказана. Но

тъй като нито добродетелта, нито в порока душата не е действала отделно от

тялото, то по справедливост и двете заедно ще получат въздаяние.

И така, ние ще възкръснем, защото душите отново ще се съединят с

телата, които ще станат безсмъртни, и свличайки от себе си тлението, ще се

явим пред страшното Христово съдилище, дявола и неговите демони и

неговия човек, т.е. антихриста, като нечестивите хора и грешниците , ще

бъдат предадени на вечен огън, не този веществен огън, който познаваме, а

онзи, за който знае само Бог. А тези, които са правили добро, ще възсияят

като слънце заедно с Ангелите във вечен живот, заедно с нашия Господ

Иисус Христос, като ще Го съзерцават непрестанно и ще бъдат виждани от

Него и ще се наслаждават на произтичащото от Него непрекъснато веселие, като Го прославят с Отца и Светия Дух в безкрайни векове. Амин. (стр. 267, 272).

ПРИЛОЖЕНИЕ І

Православното учение на Св. Марк Ефески за

състоянието на душата след смъртта

Мнозина - даже измежду самите православни християни - често

не разбират както трябва православното учение за състоянието на душата

след смъртта; сравнително неотдавна възникналото пък учение за

"чистилището" води до още по-голяма бъркотия в умовете на хората.

Православното учение само по себе си в никакъв случай не е двусмислено, нито неточно. Може би най-ясното му изложение се намира в писанията на

св. Марк Ефески, представени на Флорентинския Събор от 1436 година, писания, съставени именно с цел да се даде отговор на латинското учение за

"чистилището".

За нас тези съчинения са особено ценни, защото изхождат непосредствено от

последния византийски Отец, който е писал преди нашите времена с тяхната

богословска обърканост, те указват източниците на православното учение и

ни наставляват как да подхождаме към тези източници и как да ги приемаме.

Към тях се отнасят Св. Писание, Светоотеческите слова, Църковните служби, Житията на Светиите, а също и някои откровения и видения относно

задгробния живот, подобни на описаните в ІV книга "Диалози" на св.

Григорий Велики. Днешните академични богослови проявяват недоверие към

последните два или три източника, затова често се чувстват неудобно, когато

говорят по тази тема, а понякога предпочитат да проявяват "агностична

сдържаност" към нея. За разлика от тях писанията на св. Марк показват колко

леко приемат цитираните източници истинските православни богослови; ония

пък, за които те са "неудобни", може би разкриват чрез това (свое отношение

към православното предание) една неочаквана заразеност със съвременно

неверие.

А четирите отговора на св. Марк относно чистилището, съставени на

Флорентинския Събор, първият съдържа най-ясното изложение на

православното учение, изградено в полимичен дух против латинските

заблуждения, затова и този отговор представлява основната част на

настоящото приложение. Останалите отговори съдържат предимно материал, илюстриращ обсъжданите въпроси, както и отговори спрямо някои по-специфични латински доводи.

"Латинските глави", на които отговаря св. Марк, са били написани от

Юлиан, кардинал Чезарини, и излагат формулираното по-рано на "униатския

събор" в Лион (1270г.) латинско учение за състоянието на душата след

смъртта. Това учение поразява православния читател - както е поразило и св.

Марк - с буквалистичния си "законнически" подход. По онова време

латиняните вече били започнали да разглеждат Небето и ада като

"окончателни" (неподлежащи на промяна) и абсолютни, а намиращите се в

тях - като постигнали в пълна мярка състоянието, в което им предстои да

бъдат след Страшния Съд; затова излиза, че няма нужда да се молим за ония, които са на Небето (тъй като те вече са получили съвършения жребий),нита за

ония, които са в ада (защото те вече не могат да бъдат избавени или очистени

от греха). Но доколкото повечето от верните умират в някакво "средно"

състояние - недостатъчно съвършени за Небето и недостатъчно порочни за

ада, - то логиката на латинската аргументация изисква да има и трето място -

за очищение, където дори и ония, чиито грехове са простени, са длъжни да

понесат наказание или да дадат "удовлетворение" за греховете си, преди да се

очистят достатъчно, за да бъдат допуснати на Небето. Тези юридически

доводи на чисто човешко "правосъдие" (което фактически отхвърля

неизказаната благост на Божието човеколюбие) били поддържани от

лятиняните посредством буквалистично тълкуване на някои светоотечески

текстове и различни видения. Почти всички подобни тълкувания са предвзети

и спорни, защото дори древните латински Отци не споменават за някакво

място като "чистилище", а само за очищение на греховете след смъртта чрез

"огън", както (може би алегорично) пишат някои от тях.

От друга страна, в православното учение, което излага св. Марк, верните, които са умрели с незначителни неизповядани грехове или не са

принесли плод на покаяние за неизповяданите грехове, се очистват от тях или

при самото изпитание на смъртта с нейния страх, или след смъртта, когато те

пребивават (но не завинаги) в ада, чрез молитвите и Литургиите на Църквата

и чрез добри дела, вършени от верни те заради тях. Даже грешниците, осъдени на вечно мъчение, могат да получат по този начин някакво

облекчение. Но сега няма огън, който да мъчи грешниците в ада (защото

вечният огън ще започне да ги измъчва едва след Страшния Съд), а още по-малко - в някакво трето място като "чистилището". Всички видения на огън, явени на човеци, са някакви образи или пророчества на предстоящото в

бъдещия век. Всяко прощение на греховете след смъртта се дарява

единствено по Божията благодат, която се простира даже и върху намиращите

се в ада (при съдействието на човешките молитви), тъй че някаква "отплата"

или "удовлетворение" за вече простени грехове не е необходима.

Трябва да отбележим, че писанията на св. Марк засягат основно

конкретния въпрос за състоянието на душите след смъртта и почти не се

докосват до поредицата събития, които се случват с душата непосредствено

след смъртта. По този въпрос има обширна православна литература, но във

Флоренция той не е бил обсъждан.

Текстът се превежда по руския превод в книгата на Архимандрит

Амвросий (Погодин) "Св. Марк Ефески и Флорентинският Събор", Джорданвил, 1963, стр. 57-73. Забележките са добавени от автора.

Първа беседа:

Опровержение на латинските глави относно очистителния огън

1. Доколкото сме длъжни, съхранявайки нашето Православие и

предадените нам от Отците църковни догмати, с любов да отговорим на

казаното от нас: то ние всеки аргумент и свидетелство, писмено приведени

от вас като общо правило, излагаме най-напред, та после кратко и ясно да

последва отговор и разрешение на всяко от тия (твърдения).

И тъй, в началото на вашия доклад вие говорите така: "Ако истинно

каещите се са си отишли от тоя живот в любов (към Бога), преди да успеят с

достойни плодове да заплатят за своите съгрешения или постъпки, то душите

им се очистват след смъртта чрез очистителни страдания; помага им

помощта, оказвана от живите вярващи, като молитви, литургии, милостиня и

други благочестиви дела."

На това ще отговорим следното: че на починалите в мир несъмнено

помагат извършваните за тях литургии и молитви и милостиня, и този обичай

е в сила от древността; за това свидетелстват много и различни изречения на

Учителите, както латински, тъй и гръцки, изречени и написани в различни

времена и на различни места. Но ща се отнася до това, че душите се

очиствали благодарение на някаква, имащо характера на помощ, очистващо

страдание и временен огън, който притежава такива (очистителна) сила - това

(твърдение) не намираме нито в Писанието, нито в молитвите и

песнопенията, извършвани за починалите, нито в словата на Учителите. Но

ние приемаме, че и на душите, затворени в ада и вече предадени на вечни

мъки - (незнайно) дали на дело и реално, или в безнадеждно очакване на

мъките, - може да се помогне и да им се окаже някаква малка помощ, макар и

не в такъв смисъл - съвършено да се освободят от мъките, или да им се даде

надежда за окончателно освобождение. И това се разкрива от словата на

Великия Макарий Египетски подвижник, който като намерил в пустинята

череп, от него бил научен на това под действието на Божествената сила.

(Бележка на автора: В "Отечника" на еп. Игнатий четем: "Веднъж Авва

Макарий, ходейки из пустинята, намерил лежащ на земята човешки череп.

Когато Аввата го докоснал с палмовата пръчка, която дължал в ръка, черепът

издал глас. Старецът му казал: Кой си ти? Черепът отвърнал: Аз бях жрец на

идолопоклонниците, които живееха по тия места, а ти си Авва Макарий, който имаш в себе си Светия Дух Божий; когато поради милосърдие към

намиращите се във вечна мъка ти се молиш за тях, те получават известно

утешение. По-нататък черепът, като разказал на св. Макария за адските мъки, завършил така: "На нас, които не познавахме Бога, се оказва поне някакво

милосърдие; но ония, които са познали Бога и са се отрекли от Него, и не са

изпълнявали волята Му - те са под нас! - "Отечник", изд. 4-то, стр. 311-312).

И Василий Велики в молитвите на Петдесятница дасловно пише следното: ("Иже и въ сеи всесовершенный и спасителыный праздникъ, очищения оубю

молитвенная, ю иже во адъ держимыхъ сподобивый прiимати, великiиа же

подаваяй намъ надежды wслабленiа, содержимымъ w содержащихъ я

сквернъ, и оутешенiю Тобою низпослатися" (трета коленопреклонна молитва

на вечернята). Ако душите са си отишли от този живот във вяра и любов, но

са отнесли със себе си известни вини - било малки, за които въобще не са се

каяли, било големи, за които са се каяли, но не са се заели да принесат

плодовете на покаянието - такива души, ние вярваме, следва да се очистят от

греховете, но не чрез някакъв очистителен огън или чрез пращането им в

някакво място за наказание (защото, както казахме, подобно учение не ни е

предадено); прочее, едни следва да се очистят при самото излизане от тялото

благодарение единствено на смъртния страх, както дословно ни открива свети

Григорий Двоеслов (в кн. ІV 4Диалози"); в същото време други (души) ще

трябва да се очистят след напускане на тялото или пребивавайки още в

същите земни места, преди да се явят за покаяние пред Бога и да се удостоят с

блажения жребий; или ако греховете им са били по-тежки и ги свързват за по-продължителен срок, те ще бъдат държани в ада, но не за вечен огън и

мъчения, а като че в затвор и под стража.

На всички такива ние твърдим, помагат извършваните за тях молитви и

литургии при съдействието на Божествената благост, която едни съгрешения, извършени поради човешка немощ, веднага ще презре и прости, както говори

и Дионисий Велики в "Размишления за тайната на свещено починалите" (В

"Църковна Иерархия" VІІ, 7), а други грехове по справедливия си съд след

известно време също ще развърже и прости, било съвършено, било ще

облекчи отговорността за тях до онзи окончателен Съд. И затова ние не

виждаме никаква необходимост от друго наказание или от очистителен огън: защото едни се очистват чрез страха, а други биват разяждани от угризения

на съвестта по-мъчително, отколкото от някакъв огън, а други биват очистени

от самия ужас пред Божествената слава и неизвестността на бъдещето -

каквото ще е то. Доколкото това (състояние) е по-мъчително и наказващо от

каквото и да е било друго, показва и самият опит, и свети Йоан Златоуст

свидетелства почти във всичките или повечето от своите моралистически

проповеди, твърдейки същото; тъй и божественият подвижник Доротей в

словото си "За съвестта" (поддържа това). А за това, че неизвестността на

бъдещето терзае наказаните повече от самото наказание - за това говорят

Учителите, като например Григорий Двоеслов в словото си по повод

падналата градушка казва следното: "Едните ще бъдат приети от неизказана

светлина и от съзерцанието на Светата и Царствена Троица, а другите заедно

с останалите (грешници) - или, по-добре казано, преди тях - ще бъдат

погълнати от мъчение: като бъдат отхвърлени от Бога и търпят угризение на

съвестта, което няма край."

2. И тъй, ние молим Бога с вяра - от подобни неща да освободи

починалите, а не от някакви други мъчения или друг огън, различни от

мъките и огъня, които се присъждат навеки. А относно това, че душите на

мъртвите чрез молитви се освобождават от затвора на ада като то някаква

тъмница, свидетелства наред с мнозина други и Теофан Изповедник, наричан

Начертаний ("Надписаният"), понеже с кръвта си подпечатал своето

свидетелство в полза на Христовите икони, написано на челото му (Бел. прев.

- По време на иконоборческата ерес наред с другите мъчения спрямо

православните, еретиците използвали и това - да жигосат или избодат по

лицата на мъчениците надписи, обозначаващи тяхната "вина". Така е

пострадал и цитираният тук св. Теофан, който заради тези надписи по лицето

е бил наричан "Начертаний" - "Надписаният". Виж също св. Теодор

Начертаний). Като съчинител на един от каноните - за починалите, той се

моли за тях така: "От сълзите и въздишките избави твоите раби, които са в

ада, Спасителю" (Октоих, съботен канон за починалите, гл.6, песен 6,

"Слава"). Чуваш ли? - Той говори за "сълзи" и за "въздишки", а не за някакво

наказание или очистителен огън. Ако пък в тия песнопения и молитви се

споменава огън, то не става дума за временен и притежаващ очистителна сила

огън, а за онзи вечен огън и непреставащо наказание (подир Страшния Съд).

Светиите - подтиквани от човеколюбие и състрадание към сродните им (по

естество човеци), желаещи и дръзващи да молят почти за невъзможното - се

молят за избавлението на починалите във вярата. Защото так говори св.

Теодор Студит, който сам е изповедник и свидетел на истината, в самото

начало на своя канон за починалите: "Поменавайки днес от века мъртвите, нека всички се помолим на Христа да избави от вечния огън починалите във

вяра и в надежда за вечен живот" (Постен Триод, Събота Месопустна, канон, песен 1). После в друг тропар, 5 песен на канона, говори следното: "От

вечноизгарящия огън и от непросветната тъма, от скърцането със зъби и

червея, измъчващ навеки, и от всяко мъчение избави, Спасител наш, всички с

вяра починали". Къде е тук "очистителният" огън? И ако той съществува

изобщо, къде е по-подходящо за светеца (съчинителя на канона) да го

спомене, ако не тук? Дали Светиите биват чути от Бога, когато се молят за

това, ние не дръзваме да любопитстваме - това са знаели само те и Духът, Който е обитавал в тях и ги е подтиквал да говорят и пишат: Той е знаел

това, също както и Господарят Христос, Който ни е заповядал да се молим за

враговете си, Който Сам се е молил за разпъващите Го и е подтикнал към това

първомъченика Стефан, докато го убивали с камъни. Макар че някой може

да не каже, че когато се молим за такива хора, Бог не ни чува, ние

изпълняваме всичко, което зависи от нас; а ето - някои от Светиите, които са

се молили не само за верните, но и за нечестивите, са били чути и с

молитвите си са избавяли такива хора от вечното мъчение, както например св.

мъченица Текла е избавила Теклонила, а божественият Григорий Двоеслов, както са разказва - царя Траян. (Бел. авт. - За последния случай се разказва в

някои от ранните жития на св. Григорий, например в английското житие от 8

век: "Някои от нашите разказват също история, известна им от римляните, за

това, как душата на императора Траян била обновена и даже кръстена със

сълзите на св. Григорий, история чудна и за разказвача, и за слушателите.

Нека никой не се удивлява, като казваме, че е бил кръстен, защото без

кръщение никой няма да види Бога, а третия вид кръщение е кръщението със

сълзи. Веднъж като пресичал Форума, великолепно творение, издигнат, както казват, от Траян, (св. Григорий) научил, че Траян, макар езичник, е

извършил дело на тъй велико милосърдие, че то изглежда като дело на

християнин, не на езичник. )А именно), че когато веднъж на чело на армията

си той настъпвал с голяма бързина срещу враговете си, думите на една

старица го трогнали и императорът на целия свят спрял. Тя му казала:

"Господарю Траян, ето хората, които убиха сина ми и не искат да заплатят

(законното) обезщетение". Той отвърнал: "Напомни ми за това когато се

върна, и аз ще ги заставя да ти изплатят обезщетението". Тя обаче

отговорила: "Господарю, ако ти не се върнеш никога, аз ще остана

безпомощна." Тогава, стоейки в цялото си въоръжение, той заставил

виновниците веднага в негово присъствие да заплатят длъжното обезщетение.

Когато Григорий научил за тая история, той познал, че това (дело) е същото, за което четем в Писанието: "Защитавайте сирак, застъпяйте се за вдовица.

Тогава дойдете, и ще отсъдим, казва Господ" (Исайя 1:17-18). Понеже

Григорий не знаел, каква да направи, за да утеши душата на тоя човек

(Траян), който му напомнил (с постъпката си) за тия слова, той отишъл в

църквата на св. Петър и проливал потоци от сълзи, и както било обичайно за

него, додето накрай не получи чрез Божествено откровение уверението, че

молитвите му са чути (понеже Бог) виждал, че той не е молил така за никой

друг езичник" ("Най-ранното житие на Григорий Велики", съставено от

неизвестен монах от Уитби). Доколкото Църквата не принася общи молитви

за починали неверници, явно е, че това избавление от ада било плод на

личната молитва на св. Григорий. Макар че това е рядък случай в

религиозната практика, той дава надежда на хората, чиито близки са

починали извън вярата).

3. В трета глава се показва, че Църквата се моли и за ония, които вече

се наслаждават на блаженство в Бога и които, разбира се, не са длъжни да

преминат през "чистилищния" огън.

4. По-нататък вие (латиняните) искате да докажете споменатия догмат

за "очистителния огън", като се обръщате отначало към казаното в Книга

Макавейска, че свято и благочестиво е да се молим за мъртвите, за да бъдат

освободени от грях (срв. 2 Книга Макавейска 12:43-45). А после, като

вземате от Евангелието на Матея онова място, Дето Спасителят възвестява, че

похулилият Духа Светаго няма да му се прости нито на този, нито на онзи

свят, вие твърдите, че оттук личи, че има прошка за греховете и в бъдещия

живот.

Ясно е като ден обаче, че от тия места в никакъв случай не следва

понятието за "очистителен огън"; защото какво общо има между прошката и

очистването чрез огън и наказания? Защото, ако прошката се получава

поради молитви или само по Божественото човеколюбие, то няма нужда от

наказание и очищение. Ако пък наказанието и очищението бяха установени

(по Бога), тъй че от първото да зависи второто, ако те бяха действени, ако

чрез тях се постигаше очистване (от греховете) - тогава излиза, че напразно се

молим за мъртвите и възпяваме Божественото човеколюбие. И тъй, от тия

призовавания на Писанието не се доказва съществуването на "очистителния

огън", а по-скоро се опровергава: защото опрощаването на греховете на

съгрешилите в тях се представя като действие на една царствена Власт и

човеколюбие, не като освобождаване чрез наказание и очищение.

5. Трето , изречението, взето от първото послание на блажения Павел

до Коринтяните, в което той разсъждава за Божието здание, чиято основа е

Христос и което зидаме "със злато, сребро, драгоценни камъни, дървета, сено

и слама", и добавя: "денят Господен ще го покаже; защото чрез огън се

открива, и огънят ще изпита какво е на всекиго делото. И ако някому делото, що е зидал, устои, той ще получи награда. А комуто делото изгори, той ще

бъде ощетен, а сам ще се спаси, но тъй както се спасява някой през огън" (1

Кор. 3:11-15) - това изречение, изглежда, като че повече от всичко друго

въвежда понятието за "очистителния огън", но всъщност повече от всичко

друго го опровергава. Защото, първо, божествения Апостол не го нарича

"очистителен", а "огън, който изпитва", после, той възвестява, че през този

огън ще минат и добрите и честни дела - а те, очевидно, не се нуждаят от

никакво очищение; после той говори, че принеслите зли дела след като тия

дела изгорят, ще бъдат ощетени; но ако огънят очистваше тия хора, те

нямаше да бъдат ощетени, а напротив - биха спечелили; най-после той

говори, че всичко това ще стане, когато дойде "денят" - денят на Съда и на

бъдещия век: а да се предполага, че някакъв очистителен огън ще съществува

след страшното Пришествие на Съдията и след окончателната присъда - нима

това не е съвършена нелепост? Защото Писанието не ни предава нищо

подобно; напротив, Сам Онзи, Който ще ни съди, казва: "И тия ще отидат във

вечна мъка, а праведниците - в живот вечен" (Мат. 25:46) и още: "Които са

правили добро, ще възкръснат за живот, а които са вършили зло, ще

възкръснат за осъждане" (Иоан. 5:28-29). И тъй, не остава никакво

"междинно" място; след разделянето на съдените на две части едните се

поставят отдясно, другите - отляво; първите биват наречени "овци", вторите -

"кози". Но в никакъв случай не се отделят трети, които предстои да се

очистят чрез оня (очистителен) огън. Струва ми се, че огънят, за който говори

Апостолът, е същия, за който говори и Пророк Давид: "Пред Него -

всепояждащ огън, и около Него - силна буря" (Псал. 49:3) и още: "Пред Него

огън върви и наоколо изгаря враговете Му" (Псал. 96:3). Още и Даниил

говори за този огън: "Огнена река излизаше и минаваше през Него" (Дан.

7:10). Тъй като Светиите не донасят със себе си никакво зло дело или зла

черта, тоя огън ще ги яви още по-светли, както златото в пещта, която го

изпитва, или като камъка "амиант", за който говорят, че поставен в огън, изглежда като овъглен, но при изваждането от огъня става по-чист, като че

измит с вода; както са били и телата на светите трима юноши в пещта

Вавилонска. А грешншцште, които носят със себе си зло - подходящ

материал за този огън, той ще обхване и веднага ще ги подпали, и "делото"

им - тоест злите предразположения и енергии - ще изгори и докрай ще

унищожи, и ще ги лиши от донесеното с тях (зло), на самите тях ще "спаси", тоест навеки ще ги запази и съхрани, за да не бъдат унищожени заедно със

злините си.

6. Такова тълкуване на това изречение Апостолско се е видял длъжен

да направи и божественият Отец Златоуст (който е наречен "уста Павлови", както пък Павел е бил наричан "уста Христови"), разяснявайки Посланието

(Беседа 9 върху 1 Кор.)м при това Павел говори чрез Златоуст, както е

станало известно благодарение видението на св. Прокъл, ученик и наследник

на (патриаршеския) престол на Златоуст. (Бел. авт. - В житието на св. Прокъл

- 20 ноември - се разказва, че когато св. Йоан Златоуст работел над

коментариите си върху посланията на Ап. Павел, св. Прокъл видял във

видение самия Ап. Павел да стои склонен над св. Йоан Златоуст и да шепне

на ухото му). Той (св. Златоуст) е посветил особен трактат на това изречение, та оригенистите да не привеждат Апостолските слова за потвърждение на

своя начин на мислене (които слова, струва ми се, повече подхождат на

тяхното тълкувание, отколкото на вашето ) и да причиняват зло на Църквата, като въвеждат (учението за) край на адските мъки и за окончателно

възстановяване (в първозданното състояние - апокатастасис) на грешниците.

Защото изразът: "ще се спаси като през огън", означава, че грешникът ще

пребъде измъчван в огъня, а няма да погине заедно със злите си дела и злото

си душевно устроение. За това говори и Василий Велики в "Моралиите" си, като тълкува изречението от Псалом 28: "Гласът Господен секне огнен

пламък" - "Огънят приготвен за мъчения на дявола и неговите ангели, бива

разсечен от гласа на Господа, тъй че придобива две сили: едната - изгаряща, а

другата - просвещаваща; измъчващата и наказваща сила на този огъне

съхранена за заслужаващите мъчения, а просвещаващата и освещаваща е

предназначена да осиява ликуващите. И тъй, за това гласът Господен разсича

и разделя огнения пламък - за да стане мрачната му част огън за мъчение, а

необгарящата част - светлина на наслаждение" (Св. Василий Велики, Беседа

върху 28 Псалом). И така, както се видя, това "разсичане" и разделение на

огъня ще се извърши тогава, когато всички преминаващи през него светли и

сияещи дела ще се явят още по-светли и донеслите ги ще станат наследници

на светлината и приемат оная вечна награда, а принеслите зли и податливи на

огъня дела ще се лишат за наказание от тях и вечно пребивавайки в огъня, ще

наследят "спасение", което е по-лошо от гибел, защото това именно означава

израза "ще се спасят" - че няма да бъдат напълно унищожени от

унищожителната сила на огъня. Следвайки тия Отци, мнозина от нашите

Учители са разбрали това изречение в тоя именно смисъл. Ако пък някой го е

разтълкувал другояче и под "спасение" е разбрал "освобождаване от

наказанието", а под "преминаване през огън" подразбира "чистилището", то

такъв разбира съвсем превратно тоя израз. И това не е утешително (за

грешниците?), защото такъв тълкувател също е човек и мнозина от учителите

виждаме различно да тълкуват (едни и същи) изречения на Писанията и не

всички са достигнали точния смисъл; защото е невъзможно един и същ текст

да има различни тълкувания, които да са еднакво верни. И тъй, ние сме

длъжни да изберем най-важните и най-съответсващите на Църковните

догмати тълкувания, а останалите да сложим на второ място. Затова ние не

ще се отклоним от приведеното тълкувание на Апостолските думи, макар, че

Августин или Григорий Двоеслов, или някой друг от нашите Учители са дали

друго тълкувание. (Но дори да приемем тяхното мнение), то подкрепя не

учението за някакъв временен, очистителен огън, а по-скоро Оригеновото

учение, което говори за апокатастасиса на душите и освобождаване от мъките

чрез огъня (за който споменава Апостолът) и е било забранено и предадено на

проклятие на Петия Вселенски Събор и окончателно отхвърлено като общо

безчестие за Църквата.

В глави 7-12 св. Марк отговаря на възраженията, предизвикани от

цитатите на Блаж. Августин, св. Амвросий, св. Григорий Двоеслов, св.

Василий Велики и други св. Отци, показвайки, че те са били неправилно

разбрани или може би неправилно цитирани, и че тези Отци в действителност

поддържат православното учение; ако някъде му противоречат, то възгледите

им (като частни и противоречащи на общото църковно учение) не бива да се

приемат. По-нататък той сочи, че св. Григорий Нисийски въобще не учи за

"чистилище", а се придържа към още по-лошата грешка на Ориген за края на

вечния пламък - и че е възможно тия места по-късно да са вмъкнати в

писанията му от оригенистите.

13. Най-накрая вие казвате: "Преждеречената истина (съществуването

на чистилището) е явна на основанията на Божественото правосъдие, което не

оставя безнаказано нищо от извършеното непорядъчно; оттук необходимо

следва, че за ония, които не са понесли наказанието си тук и не могат да го

изплатят нито на Небето, нито в ада, трябва да се допусне съществуването на

друго - трето - място, където се извършва това очищение, благодарение на

което всеки, щом се очисти, веднага бива издигнат до небесното

наслаждение."

На това ще отговорим следното, и обърнете внимание, колко просто и в

същото време справедливо е нашето възражение: общопризнато е, че

опрощаването на греховете е в същото време и освобождение от наказанието: защото онзи, който получи опрощение, заедно с това се освобождава и от

полагащото се наказание. Опрощението се дава по три начина и по различно

време: 1 - при кръщението, 2 - след кръщението, чрез скръб и отплата

посредством добри дела в тукашния живот, 3 - след смъртта, по молитвите и

благодеянията и благодарение на други неща извършени от Църквата за

умрелите. И тъй, първото опрощение съвсем не е свързано с усилия, общо е

за всички и единочестно, както светлината, слънцето и промяната на

годишните времена (са равносилни за всички); защото това е само благодат и

от нас не се иска нищо освен вяра. Но второто опрощение е мъчително: човек

"всяка нощ облива леглото си, със сълзи измокря постелката си" (Псал. 6:4), болезнени са за него след ударите на греха; той плаче и се движи със

съкрушено лице и подражава на обръщението на ниневийците и на

предизвикалото милост смирение на Манасия. Третото опрощение също е

мъчително, защото е свързано с разкаяние и съкрущение на съвестта, която

страда от недостатъка на добро; то обаче не примесено с наказание, ако е

истинско опрощение на греховете, защото опрощение и наказание не могат в

никакъв случай да шестват заедно. Впрочем в първия и последния вид

опрощение на греховете голям дял има благодатта Божия, при съдействието

на молитвата; ние сами допринасяме твърде малко. А втория вид, напротив, малко получава от благодатта, голяма част се дължи на нашия труд.

Разликата между първото и последното опрощение е тая, че първото в

еднаква степен опрощава всички грехове, а второто - само тия, които не са

смъртни и за които всеки се е каял през живота си. Така мисли Църквата

Божия и като моли прошка за греховете на починалите, и като вярва, че тя ще

им бъде дарена, тя не определя във вид на закон някакво наказание за тях, защото добре знае, че в тия неща Божествената благодат побеждава над

понятията за правосъдие.

Из втората беседа относно очистителния огън

3. Ние твърдим, че нито праведните са приели още своята цялостна

отплата и онова блажено състояние, нито пък грешните след смъртта си са

отведени във вечното наказание, в което ще се измъчват навеки; и двете

(състояния) ще настъпят за тях след последния Съден Ден и всеобщо

възкресение. А сега и едните, и другите се намират в присъщите им места: първите (праведните) са в съвършен покой, свободни се намират на Небето с

Ангелите и пред Самия Бог, и вече са като че в рая, от който е низпаднал

Адам и в който преди всички останали е влязъл Благоразумният разбойник; те често ни посещават в храмовете, дето ги почитаме, слушат призоваващите

ги и се молят за тях на Бога, от Когото са получили тоя изряден дар

(благодатта да се молят за другите), и чрез мощите си творят чудеса, и се

наслаждават на съзерцанието на Бога и на получаваното чрез това озарение

по-съвършено и по-чисто, отколкото преди, когато са били живи (тук на

земята). А вторите (грешниците) на свой ред са затворени в ада, пребивават в

"подземен ров, в мрак, в бездна" (Псал. 87:7), както говори Давид, а също и

Иов: "в страната на тъмата и смъртната сянка, в страната на мрака, какъвто е

мрака на тъмната сянка, дето няма уредба, дето е тъмно, както самата тъма"

(Иов. 10:21-22). Първите пребивават във всевъзможна радост и веселие, очаквайки вече обещаното Царство и неизказаните блага, които само що не са

в ръцете ми (но те са сигурни в получаването им - бел. прев), а вторите, напротив, пребивават във всевъзможни притеснения и безутешно страдание, като някакви осъдени, които очакват само (официално) произнасяне на

присъдата от Съдията и предвиждащи ония (неизбежни) мъчения. И нито

първите са приели още наследеното Царство и благата, които "око не е

виждало, ухо не е чувало и човеку на ум не са идвали" ( 1 Кор. 2:9), нито

вторите са предадени още на вечни мъки и горене в неугасващия огън. И това

учение ни е предадено от Отците ни от древността и лесно можем да го

представим по самите Божествени Писания.

10. И тъй, от всичко казано е ясно, че онова, което някои от Светиите

във видения и откровения са видели относно бъдещето мъчение и

намиращите се в него нечестивци и грешници - то е някакъв образ на бъдещи

събития, които са (по този начин) обрисувани, но не се случват в момента, в

действителност. Така например Даниил, описвайки бъдещия Съд, говори:

"Видях най-сетне, че бидоха поставени престоли, и седна Старият по дни...

съдии седнаха, и книги се разтвориха" ( Дан. 7:9-10) - (говори в минало време, като за станало вече събитие - бел. прев) докато е ясно, че това не се е

извършило все още, но е било открито на Пророка по дух.

19. Освен това, когато разглеждаме приведените от вас свидетелства из

Макавейските Книги и Евангелието, то, говорейки просто и с любов към

истината, ние виждаме, че те в никакъв случай не съдържат свидетелства за

някакво наказание или очищение, а говорят само за опрощаване на греховете.

Вие правите някакво удивително разделение, говорейки, че всеки грях трябва

да се приема в два аспекта: 1 - само оскърбление срещу Бога и 2 - последващо

го наказание. От тия два аспекта -според латинското учение) оскърблението

срещу Бога наистина може да бъде опростено след разкаяние и отвръщане от

злото, но съответното наказание трябва да последва винаги, тъй че, съобразно

това разбиране, необходимо е човеците, чиито грехове се опрощават, все пак

да понесат наказанието за тях. Позволяваме си обаче да кажем, че такова

поставяне на въпроса противоречи на явни и общоизвестни истини. Защото, ако ние не виждаме земния Цар да подлага на наказание виновниците, на

които е дал амнистия и опрощение, то колко повече Бог, сред Чиито свойства

особено изпъква човеколюбието, ще освободи от наказание човека, след като

му опрости греховете, макар и преди това опрощение да го е наказвал по

някакъв начин за извършеното. И това е естествено. Защото, ако

оскърблението срещу Бога води до наказание, то, когато вината е опростена и

е настъпило примирение, закономерно е и наказанието, като следствие на

вината, да се прекрати.

ПРИЛОЖЕНИЕ ІІ

Молитвата за неправославни

Молитвата на православните християни

за починалите извън лоното на Църквата

Как се моли Православната Църква за починалите свои верни чеда, вече

показахме в глава 10. Но как да постъпим спрямо починалите извън

Църквата следва строго изложения от Московския Митрополит Филарет

(Дроздов) принцип, съгласно който неправославните сами чрез своето

неправославие са се отделили от Тайнствата на Православната Църква и

съобразно с това не се поменават в Тайнството Евхаристия. Следователно на

Божествената Литургия Църквата не поменава неправославните и особено

починалите неправославни, които вече не могат да се присъединят към нея.

Как тогава православния християнин може да изрази сърдечната си

подбуда - да се моли за роднини и приятели, които са се отделили от

Църквата? Отговорът на Църквата, едновременно строг и съчувствен, маже да

се види в приведения откъс, който е последната част на обширна статия, излагаща причините, по които Църквата не се моли за неправославните на

Литургията.

Йеромонах Йосив,

Началник на Оптинския Скит

Може ли, и как може, православните християни да се молят за

неправославни християни?

Говорейки за строгостта на нашата Православна Църква относно

поменаването на неправилно вярващите християни, ние не искаме да кажем, че светата ни Църква заповядва на нас, които са нейни чеда, изобщо и по

никакъв начин да не се молим за тях. Тя само ни забранява самоволните

молитви - т.е. да се молим както си искаме и както ни хрумне. Нашата Майка

Православната Църква ни внушава всичка в нас, както и самата ни молитва, да става с "приличие и ред" ( 1 Кор. 14:40). Всъщност ние се молим - най-често без сами да знаем и разбираме това - при всичките ни църковни

богослужения за всички разноплеменни народи и за целия свят. А именно -

ние се молим така, както нашият Господ Иисус Христос е научил апостолите

Си да се молят в предадената им молитва: "Да бъде волята Ти както на

небето, тъй и на земята." Това всеобхватно прошение се отнася до всичките

ни нужди, както и да нуждите на единоверните нам, макар и неправославни

наши братя. Тук ние молим Всеблагия Бог и за душите на починалите

неправославни християни - да направи Той, каквото е угодно на Неговата

Света Воля. Защото Господ неизмерима по-добре от нас знае кому и каква

милост да окаже. И тъй, православни християнино! Който и да си ти: мирянин или йерей Божий, ако по време на някое църковно Богослужение те

споходи усърдие да се помолиш за някой близък Карл или Едуард, то при

четенето или пението на Господнята молитва въздъхни за него към Господа и

си кажи: Да бъде и за него Твоята света Воля, Господи! - и се ограничи с тая

молитва, защото си научен да се молиш така от Самия Господ. Вярвай, прочее, че такава твоя молитва ще е хиляди пъти по-угодна на Господа и по-полезна за душата ти от всякакви твои самочинни църковни поменования.

Сега да кажем нещо и за частната молитва. Известен е в Православната ни

Църква един, едва ли не единствен пример, как частната молитва на един

Божий угодник е помогнала на душите на починали иноверци, даже

езичници. Това е разказал за себе си преп. Макарий Египетски (вж. това

повествование в бележка към Приложение 1.).

О този разказ на блажения Отец виждаме преди всичко, че неговата

молитва за страдащите не е била църковно-обществена, а частична. Това е

молитвата на уединения пустинник, молил се в тайната стаичка на своето

сърце... Тази молитва може да послужи и на нас, православните християни, като повод да се молим за живите и мъртви неправоверни с честна, домашна

молитва. Като повод, казваме, но в никакъв случай не като пример - защото

преподобният ни съобщава, че се е молил за езичниците не със самочинна

молитва, а тъй, както го е наставлявал Духът Божий, Който обитавал в

честото му сърце, Който не само го наставлявал, но и го заставял да се моли

за целия свят, за всички живи и мъртви човеци, както това е обичайно и

присъщо на любещите сърца на всички Божии угодници, както и св. апостол

Павел е писал на Коринтяните: "Сърцето ни е разширено" (2 Кор. 6:11).

И тъй, сега можем да се съгласим, че православните християни могат да

се молят за неправославни - живи и мъртви - при частната си домашна

молитва, но при това, още веднъж напомняме, не самочинно, не както ни се

прииска и както ни дойде на ума (за да не си навлечем вместо благоволание

гняв Божий), а съобразно с наставленията на опитни в духовния живот хора.

В живота на Оптинския Старец Леонид (в схима - Лъв, починал 1841 г.) е имало следния случай. Бащата на неговия ученик Павел Тамбовцев починал

от нещастна насилствена смърт - самоубил се. Любящия син бил дълбоко

опечален от това известие и затова тъй изливал пред Стареца скръбта си:

"Нещастната кончина на моя родител е за мен тежък кръст. Да,у аз съм на

кръст, и мъките от него ще ме придружат и в гроба. Представям си ужасната

за грешниците вечност, в която вече няма покаяние, и се измъчвам от такава

представа за вечните мъки, които очакват родителя ми, починал без покаяние.

Кажи ми Отче, как да се утеша от токова горест?" Отговорът на Стареца:

"Предай себе си, както и участта на родителя си, на волята Господня, премъдра и всемогъща. Не изкушавай Оногова, Който е по-високо и от

чудесата. Старай се със смиреномъдрие да се укрепиш в пределите на

умерена печал. Моли се на Преблагия Създател, като изпълняваш по тоя

начин дълга на синовната любов и обязаност". Въпрос: "Но по какъв начин

се молят за такива?" Отговор: "По духа на добродетелните и мъдрите - така: Потърси, Господи, погиналата душа на моя баща; ако е възможно, помилвай

я! Твоите съдби са неизследими. Не ми поставяй тази молитва за грях. Но да

бъде Светата Ти Твоя воля! - Моли се прочее простодушно, без да

размишляваш, предавайки сърцето си в десницата на Вишния. Разбира се, Божията воля не е била съгласна с тъй горестната кончина на родителя ти; но

сега той е изцяло във волята на Онзи, Който може и душата, и тялото да

хвърли в огнената пещ, Който смирява и възвишава, умъртвява и

оживотворява, сваля в ада и извежда от него. При това Той е така

милосърден, всемогъщ и любвеобилен, че благите качества на всички

земнородни (човеци) пред Неговата най-велика благост са нищо. Затова не

бива прекомерно да се опечаляваш. Ще кажеш: аз обичам родителя си, затова

скърбя неутешимо. Варно е. Но Бог несравнено повече от тебе го е обичал и

го обича. Значи на теб остава да предоставиш вечната участ на родителя си на

благостта и милосърдието на Бога, Който, ако благоволи да помилва - кой

може да Му се противи?"

Ето тази приведена тук, частна, келейна или домашна молитва, завещана от опитния в духовния живот старец Леонид на неговия ученик, може да послужи на православния християнин като пример или образец на

молитва за някой близък нему неправославен християнин. Може например да

се молим в тоя дух: "Помилуй, Господи, ако е възможно, душата на Твоя раб

(името), който отиде във вечния живот в отстъпление от Светата Твоя

Православна Църква! Твоите съдби са неизследими. Не ми поставяй в грях

тази моя молитва. Но да бъде Светата ТВоя воля!" (Душеполезное чтение, 1901, ч. ІІІ, стр. 328-333).

ПРИЛОЖЕНИЕ ІІІ

Някои неотдавнашни православни отзиви при обсъждането на въпроса

за задгробния живот

Отец Амвросий Фонтрие, Благочинен на Френските православни

енории на Руската Православна Църква зад граница

Тайната на смъртта и задгробния живот

(Преведено от издаваното от автора списание

"Catkches Orthodoxe", m. VІІІ, №26, стр. 74-84) В последно време радиото, телевизията, вестниците и книгите

обсъждат въпросите на смъртта и задгробния живот. Даже едно гръцко

списание, което би трябвало да е православно и се издава във Франция, се

присъедини към общия хор, като напечата статия, озаглавена: "Кажете защо...

никой никога не се е завръщал?" В заключението ѝ авторът пише: "Никое

човешко знание не може да даде определен отговор на тази тайна на

задгробния живот, само вярата малко разсейва мрака..." Пътьом авторът

подхвърля комплимент и към Господа, Когото нарича опитен Лодкар" -

лодкар, странно напомнящ Харон, който според гръцката митология

превозвал за един обол душите на мъртвите през реката Стикс.

Ако авторът на разглежданата статия имаше текста на православната

панахида или на съботните служби за починалите, ако беше прочел житията

на светите Отци-пустинници, той би могъл да даде отговор на "тайната на

задгробния живот" и да поучи своите читатели. Но нашите "православни"

икуменисти и модернисти поради флирта си с този свят, за който Христос

Спасителя не искаше да се моли, са станали сол обезсолена, която е годна

само за това, да я тъпчат с крака, съгласно непогрешимото слово на Господа.

За да "разсее малко мрака" за редактора на гръцкото списание и да

дадем наставление на верните ни читатели, ние привеждаме три текста

относно тайните на смъртта и на задгробния живот. (Бел. авт. йером. Роуз -

Първите два текста са от св. Дионисий Ареопагит и от житието на един

атонски монах и показват как православният християнин се готви за смъртта

и за излизането на душата от тялото. Третия текст - из биографията на

покойния гръцки иконописец Фотий Контоглу - починал 1965 - ние

привеждаме изцяло).

Фотий Контоглу

Великият спор между вярващи и невярващи

В пасхалния понеделник, след полунощ, излязох, преди да си легна, в

градинката зад къщата ми. Небето беше тъмно, обсипано със звезди.

Струваше ми се, че за първи път го виждам и че оттам се носи далечно

песнопение. Устните ми тихо шептяха: "Превъзнасяйте Господа, Бога нашего, и се покланяйте на подножието Му" (Псал. 98:5). Един човек, свят по живот, ми бе казал, че Небесата са отварят в такива часове. Въздухът бе изпълнен с

аромата на посадените от мене цветя и треви. "Небето и земята се изпълваха

от славата Господня."

Можех спокойно да остана там до разсъмване. Усещах се като че без

тяло, без никакви земни привързаности. Но като се боях отсъствието ми да не

разтревожи намиращите се вкъщи, аз се върнах и легнах.

Сънят още не беше ме завладял, не знам, буден ли бях, или сънувах, когато изведнъж пред мен се изправи някакъв странен човек. Той беше

мъртвешки блед. Очите му бяха като че отворени и той ме гледаше с ужас.

Лицето му приличаше на маска или мумия. Блестяща тъмножълта кожа

обвиваше плътно мъртвешката му глава с всичките ѝ впадини. Той като че

дишаше тежко. В едната си ръка държеше някакъв странен предмет, който не

можах да разгледам; с другата се държеше из гърдите, сякаш изпитваше

страдание.

Това същество ме изпълни с ужас. Аз мълчешката го гледах, а той -

мене, изглежда, очаквайки да го позная въпреки цялата странност на облика

му. Някакъв глас ми каза: "Това е... (името)", и аз веднага го познах. Тогава

той отвори уста и въздъхна. Гласът му идваше някъде отдалеч, като от дълбок

кладенец.

Той изпитваше тежки мъки и аз му състрадавах. Ръцете, нозете, очите -

всичко показваше, че страда. В отчаянието си исках да му помогна, но той ми

даде знак да спра. Започна да стене така, че аз изтръпнах. Сетне каза: "Аз не

дойдох по своя воля; изпратен съм. Непрекъснато треперя и главата ми се

върти. Моли Бога да се смили над мене. Искам да умра и не мога. Уви!

Всичко, което си ми говорил по-рано, е вярно. Помниш ли как няколко дни

преди смъртта ми ти ме навести и говореше за религията? С мен бяха двама

други приятели, невярващи като мен. Докато ти говореше, те се подсмихваха.

Когато си отиде, те казаха: "Жалко! Интелигентен човек да вярва в

глупостите, в които вярват бабите!"

Друг път - и не един път - аз ти казвах: "Скъпи Фотий, събирай си

парите, или ще умреш бедняк. Виж моите богатства, а на мен ми се иска да

имам още повече". Тогава ти ми отговори: "Да не би да си подписал договор

със смъртта, та мислиш да живееш колкото си искаш и да имаш щастлива

старост?"

И аз отговорих: "Ще видиш колко години ще доживея! Сега съм на 75, но ще доживея до сто. Децата ми са осигурени. Синът ми изкарва повече

пари, отколкото му трябват. Аз не съм като вас, дето слушате поповете: християнска кончина и тъй нататък. Каква полза имате от християнската

кончина? По-добре да ми е пълен джобът и да нямам никакви проблеми... Да

давам милостиня? Ами защо тогава вашия милосърден Бог е създал бедните?

Защо аз да съм длъжен да ги храня? Карат те да храниш безделниците, за да

отидеш в рая. Но - искаш ли да си поговорим за рая? Знаеш, че съм син на

свещеник и добре познавам тези фокуси. Това, че глупаците им вярват, е

добре - но ти си умен човек, а си заблуден. Ако продължаваш да живееш като

по-рано, ще умреш преди мене и ще отговаряш за хората, които си заблудил.

Като лекар ти казвам и твърдя, че ще живея сто и десет години..."

Като изрече това, той започна да се върти насам-натам, сякаш се печеше

в огън. Аз чух стоновете му: "Ах! Ух! Ох! Ох!" Той помълча малко, а после

каза: "Ето какво ти говорих, а след няколко дни вече бях мъртъв! Аз бях

мъртъв и изгубих в спора! В каква тревога, в какъв ужас попаднах! Изгубен, аз се спуснах в бездната. Как страдам и досега, какви мъчения! Всичко, което

ти ми казваше, е истина. Ти спечели спора!

Когато живеех в този свят, където сега си ти , аз бях интелектуалец, бях

лекар. Научих се как да говоря, как да заставя хората да ме слушат, как да

подигравам религията и да осмивам всичко, което ми попадне пред очите. А

сега виждам, че всичко което наричах приказки, митове, сапунени мехури - е

истина. Мъчението, което търпя сега - ето кое е истина, истина е

незаспиващия червей и скърцането със зъби."

Като каза това, той изчезна. Аз продължавах да чувам стоновете му, които затихваха в далечината. Сънят почна да ме овладява, когато усетих

допира на ледено студена ръка. Този път той беше още по-ужасен и с по-малко тяло. Той беше станал като малко дете с трепереща старческа глава.

"Скоро ще настъпи денят и ония, които ме пратиха, ще дойдат да ме

вземат." - "Кои са те?" - Той произнесе няколко неясни думи, които не можах

да разбера, и после добави: "Там, където съм сега, има мнозина, които са се

подигравали на тебе и на вярата ти. Сега те разбират, че духовните им стрели

са долетели само да гробищата. Там са и ония, на които си правил добро, и

ония, които са те клеветили. Колкото повече им прощаваш, толкова повече те

те ненавиждат. Човекът е зъл. Вместо да се радва, от добротата той става още

по-зъл, защото тя го кара да чувства поражението си. Тяхното състояние е по-тежко от моето. Те не могат да напуснат тъмния си затвор, за да те намерят, като мене. Тях жестоко ги измъчват, бичуват ги с бича на Божествената

любов, както е казал един светец (св. Исаа Сириец - бел прев.). Светът

съвсем не е такъв, какъвто го виждаме! Разумът ни го вижда наопаки. Сега

ние разбираме, че интелектът ни е бил глупост, разговорите ни - презрена

низост, а радостите ни - лъжа и заблуждение.

Вие, които носите в сърцата си Бога, Чието Слово е Истина, единствена

Истина - вие спечелихте спора между вярващи и невярващи. А аз го изгубих.

Аз треперя, въздишам и нямам покой. Наистина адът няма покаяние! Горко

на живеещите на земята така, както живях аз. Нашата плът беше пияна и се

смееше над вярващите в Бога и във вечния живот. Почти всички ни се

възхищаваха. Те се отнасяха към вас като побъркани и безумци. И колкото

повече търпите насмешките ни, толкова повече нараства яростта ни. Сега

виждам как ви е огорчавало поведението на негодните хора. Как сте могли с

такова търпение да понасяте отровните стрели, излизащи из устата ни, когато

ви наричахме лицемери и заблуждаващи хората. Ако тия, които още се

намират на земята, можеха да видят, къде се намирам, ако само можеха да

престоят (за малко) там, те щяха да треперят за всяка своя постъпка. Аз бих

желал да им се явя и да им кажа да променят пътя си, но нямам разрешение за

това, както го нямаше и богаташът, който молеше Авраама да изпрати бедния

Лазар. Лазар не беше изпратен, за да бъдат грешниците достойни за

наказание, а ходилите по Божиите пътища да бъдат достойни за спасение".

"Неправедния нека върши още неправда; нечистият нека се още

скверни; праведният нека върши още правда, а светият нека се още светява"

(Апок. 22:11).

С тия думи той изчезна"

Забележка: В гл. 2 на тази книга ние говорихме за учението на блаж.

Августин, че обикновено само Светиите могат да общуват с живите, а

обикновените грешници са затворени в ада и не могат да излизат. Но

възможно е - както в дадения случай - Бог да позволи с някаква определена

цел на някоя душа да излезе от ада и да се яви на живите. Подобни явления са

събрани в книгата "Вечните тайни зад гроба". Както пиша блаж. Августин:

"Сами (по своя воля) мъртвите не могат да се месят в делата на живите"

("Грижа за мъртвите", гл. 16) и се явяват на живите само по особено Божие

разрешение. Все пак остава в сила истината, че такива явления са много резки

и че повечето "явявания на умрели", особено с помощта на медиуми, са дело

на бесовете, маскиращи се под образа на починали.

Архимандрит Киприян,

игумен на манастира "Свв. Киприян и

Иустина", Фили, Гърция

Завръщане на мъртви в съвременна Гърция

Изпращам Ви приложен разказ на мой познат, който е бил мъртъв и е

оживял. Предполагам, тоя пример ще е интересен за Вашата серия от статии.

Преди около четири години ни позвъниха с молба да причастим със Св.

Тайни една възрастна жена, вдовица, живееща в атинските предградия. Тя

била старостилка и поради почти пълното си обездвижване на легло не могла

да отиде на Църква. Макар, че ние обикновено не извършваме такива треби

извън манастира и препращаме хората към енорийския им свещеник, в случая

аз имах някакво чувство, че съм длъжен да отида, и като приготвях Св.

Дарове, излязох от манастира. Заварих болната да лежи в бедна стая; понеже

нямала собствени средства, тя била зависима от съседите, които ѝ носели

храна и други необходими неща. Аз приготвих Св. Дарове и я запитах иска ли

да се изповяда. Тя отговори: "Не, за последните три години на съвестта ми

не тежи нищо, което да не съм изповядала, но имам един стар грях, за който

искам да Ви разкажа, макар че съм го изповядала пред мнозина свещеници".

Аз ѝ отвърнах, че щом е изповядала греха си, не бива да прави това повторно, но тя настояваше и - ето какво ми разказа.

Когато била млада и току-що омъжена, преди 35 години, тя забременяля

в момент, когато семейството ѝ било в много тежко материално положение.

Останалите членове на семейството настоявали за аборт, но тя отказала

категорично. Все пак, в края на краищата, тя против волята си се поддала на

заплахите на свекървата и операцията била извършена. Медицинският

контрол при тия нелегални операции бил твърде примитивен, в резултат на

което болната развила сериозна инфекция и след няколко дни умряла, без да

има възможност да изповяда греха си.

В момента на смъртта - която настъпила вечер - тя почувствала, че

душата ѝ се отделя от тялото, тъй както обикновено описват това; душата

останала наблизо и наблюдавала, как измиват тялото, обличат го и го полагат

в ковчега. Сутринта тя последвала погребалната процесия до църквата, наблюдавала опяването и видяла как поставили ковчега на катафалката, за да

го откарат до гробището. Душата като че летяла над тялото на неголяма

височина.

Изведнъж на пътя се появили двама, както ги описа, "дякони" в

блестящи стихари и орари. Единият от тях четял списък. Когато автомобилът

ги наближил, единият вдигнал ръка и автомобилът заглъхнал. Шофьорът

слязъл да види какво се е случило с мотора, а в това време ангелите

започнали да разговарят. Онзи, който държал свитъка - съдържащ, несъмнено, списък на нейните грехове, - се откъснал от четенето и рекъл:

"Жалко, в списъка ѝ има много тежък грях и тя е предназначена за ада, понеже не го е изповядала". "Да - казал вторият, - жалко е, че тя трябва да

бъде наказана, защото тя не е искала да направи това, семейството ѝ я е

заставило". "Много добре - отговорил първият, - единственото, което може да

се направи - това е да я върнем обратно, за да може да изповяда греха си и да

се покае за него".

При тези думи тя усетила, че някой я повлича обратно към тялото ѝ, към което в тоя момент тя усещала неописуемо отвращение и омерзение.

След миг тя дошла в съзнание и почнала да чука от вътрешната страна на

ковчега, който бил вече затворен. Може да си представим последвалата по-нататък сцена.

Като изслушах историята, предадена тук накратко, аз причастих жената

и си отидох славейки Бога, Който ме сподоби да чуя всичко това. Доколкото

става дума за изповед, аз не мога да разкрия името, но мога да съобщя, че тя е

още жива. Ако считате, че тая история може да бъде полезна и на други, имате безусловното ми разрешение да я публикувате.

ПРИЛОЖЕНИЕ ІV

Отговор към един критик

По времето, когато тази книга се печаташе в броевете на списание

"Православно слово", редакторът на друго православно периодическо

издание публикува цяла серия от нападки срещу изложеното тук учение за

живота след смъртта. ("Глингит Хералд", Американска Православна Църква,

Сиатъл, Вашингтон, т. 5, №6 и следв.). Тези нападки бяха насочени не само

против настоящата книга, но и изцяло против учението, излагано в

публикациите на Свето-Троицкия манастир в Джрданвил, щат Ню Йорк

(особено в броя на "Православен Живот" от януари-февруари 1978 г. в

брошурата "Невероятно за мнозина, но действително произшествие", публикувано пак там през юли-август 1976, и в антологията "Вечните тайни

зад гроба"), против проповедта на Архиепископ Йоан Максимович "Живот

след смъртта", която излезе в брой 4 на "Православно слово" за 1971 г. и е

препечатана в гл 10 на настоящата книга, против цялото учение на

преосвещенния Игнатий (Брянчанинов), което вдъхнови автора да създаде

тази книга, казано общо - против учението, изложено в множество

православни източници през последните столетия, което и днес се споделя от

живото, благочестиво православие.

След като се запознах с тия нападки, аз не намерих необходимо да

променя нещо от написаното, но тук-там добавих няколко абзаца, за да

изложа по-ясно православното учение, което струва ми се, недостойно се

изопачава и невярно се тълкува от тия нападки.

Няма смисъл да се дава отговор на критика точка по точка. Неговите

цитати на Св. Отци едва ли доказват онова, което той мисли, че доказват; единственото, което може да се каже, е - че те са невярно използвани. Тъй

например всички цитати, доказващи, че човек се състои от тяло и душа (7:2, стр. 26) - което никой не отрича - с нищо не отхвърлят възможността за

независима от тялото дейност на душата след смъртта. В полза на тая

възможност има такова изобилие от свидетелства, ако се доверим на

православните източници, че тоя въпрос изглежда въобще безспорен.

Многочислените места в Св. Писание и светоотеческите текстове, където

смъртта метафорично е наречена "сън", с нищо не говорят, че тая метафора

трябва да се възприема буквално. В течение на векове такова учение се е

приемало от съвсем малък брой християнски учители; то несъмнено

противоречи на приетото то Църквата учение. Същото важи и за други

набори от цитати. Подборката от "потвърждаващи текстове" има смисъл

само тогава, когато тя действително осветлява разглеждания въпрос, не

когато се отнася за нещо странично или пък води до неопределени и неясни

изводи.

Макар критикът, от една страна, да натрупва дълги поредици от цитати, които често са неуместни, неговият по-обичаен полемически похват е да се

"справи" с опонента чрез някое категорично заявление, което или не се

подкрепя от никакви свидетелства, или пък противоречи на преобладаващата

част от свидетелствата. Тъй когато критикът желае да оспори възможността

да се получат някакви свидетелства от хора, които са се върнали от смъртта

към живота, той категорично заявява: "Това е просто невъзможно" (5:5, стр.

25), макар че православната литература съдържа множество подобни

сведения; когато иска да отрече факта, че след смъртта си хората виждат

демони, той заявява: "Отците не ни учат така" (6:12, стр. 24), въпреки че Св.

Отци на много места споменават например за преминаването след смъртта

през "митарства". Ако все пак критикът признае, че съществуват

свидетелства, оспорващи неговата гледна точка, той ги отхвърля със

своеволно обвинение, че всички те са "алегории" или "нравоучителни басни"

(5:6, стр. 26).

Критикът също така е твърде склонен към доста жестоки аргументи ad hominem (насочени не спрямо обективните данни, към емоциите на

читателите - бел прев.), които целят дискредитирането на всеки несъгласен с

него. "Интересно е, че някои хора, заедно с католиците, очевидно считат, че

не е задължително да се съобразяваме с Писанието" (6:12, стр. 30) - това се

казва в контекста на "отхвърляне" учението на епископ Игнатий

(Брянчанинов), който чрез това е обвинен, най-малко косвено, в неуважение

към Писанието. Възгледите и на други автори, несъгласни с тая на критика, решително се заклеймяват като "оригенистки" (6:12, стр. 31) или "богохулни"

(5:6, стр. 23), а самите опоненти биват елиминирани като "притежаващи

платонично-оригеновско мислене" или намиращи се "под силно

латиносхоластико-елинистично влияние, в състояние на духовна заблуда...

или просто дълбоко невежи" (6:12, стр. 39).

Вероятно вече се вижда, че полемичното ниво на критика в нападките

му спрямо уважавани православни богословски авторитети не е много

високо. Но доколкото критика по своему изразява неправилните представи

на някои православни, които са недобре запознати с православната

литература относно задгробния живот, може би ще е полезно да отговорим на

някои от възраженията му против традиционното православно учение за

задгробния живот.

"Противоречията" в православната литература

относно състоянието на душата след смъртта

Противно на общоприетото мнение, че православната литература за

живота след смъртта е "наивна" и "проста", при по-внимателен поглед можем

да установим, че тя е твърде дълбока и даже "изтънчена". Част от нея

наистина е достъпна дори и за някое дете с присъщото му умствено ниво -

като увлекателна "история", подобна и на други епизоди от Житията на

Светиите (които и съставят част от православната литература върху

задгробния живот). Този материал обаче ни е предаден от Църквата не заради

"историите", а - понеже разказаното е истина и главен негов източник са

аскетическите творения на Св. Отци, в които това учение е изложено трезво и

прямо, не под вида на "истории". Затова по-тънкото (не буквално) изучаване

на този материал може да донесе своите плодове. Ние се опитахме да

направим това в глава 6, в раздела, озаглавен "Как да разбираме митарствата", където въз основа на разясненията на св. Григорий Двоеслов и други

православни авторитети, занимаващи се с този въпрос, очертаваме разликата

между духовната реалност, с която се сблъсква душата след смъртта, и

образните или онагледяващи похвати, използвани понякога, за да се изрази

тази духовна реалност. Православният човек, който е добре запознат с тази

литература (често още от детството си, благодарение на разказите на

възрастните), автоматически започва да я чете на съответното ниво и да

интерпретира образите в съответствие със собственото си духовно разбиране.

Възрастните читатели съвсем не възприемат "торбичките със злато",

"съкровищата", златните покои" и други подобни явления от задгробния

живот буквален смисъл, тъй че опитът на критика да дискредитира

православните източници, понеже съдържали такива фигуративни образи, показва единствено, че той не знае как да ги чете.

Както се вижда, много от предполагаемите "противоречия" на

православната литература относно отвъдния свят съществуват само в умовете

на хората, които твърде буквално я четат - на възрастните, които изкуствено

се опитват да я разбират по детски.

От друга страна, редица "противоречия" от друг характер не са изобщо

истински противоречия. Например това, че някои Светии и други лица, чиито

повествования са приети от Църквата, говорят за "следсмъртния" си опит, а

други - не, не представлява по-голямо "противоречие" от факта, че някои

Светии са били против пренасянето на техните мощи, а други са благославяли

подобно пренасяне; това е въпрос на конкретни необходимости и

обстоятелства. Критикът привежда примера на св. Атанасий Киево-Печерски

Възкръсналий (след нерадия монашески живот той починал, но по Божията

воля възкръснал и прекарал останалите 12 години от живота си в

изключителен пост и покаяние - бел прев.), като не искал да говори нищо за

преживяното по време и подир смъртта, и на това основание прави

категоричното заключение: "Такива хора (възкръснали) никога нищо не са ни

разказвали за случилото се" (7:1, стр, 31, курсив негов). Но воинът Таксиот

(Жития на Светиите, 28 март), св. Салвий Албански и мнозина други са

говорили за своя следсмъртен опит и да се отричат свидетелствата им - това е, разбира се, най-ненаучно и тенденциозно използване на източниците. Никой

от върналите се към живота, подобно на св Салвий, наистина отначало са се

колебаели - дали да говорят за опита си, и фактът, че те все пак са говорили за

него, съвсем не доказва отсъствието на следсмъртен опит, той само разкрива

колко богат е този опит и колко трудно е да се предаде на живите.

Също така и фактът, че мнозина Отци, и Църквата като цяло, предупреждава да не се приемат бесовските видения (като понякога, в

зависимост от обстоятелствата, прави това в много категорична форма), в

никакъв случай не противоречи на приемането на много истински видения от

Църквата.В нападките си критикът често невярно прилага извадено от

контекста му светоотеческо изказване, като го отнася към несъответстваща

конкретна ситуация. Когато например св. Йоан Златоуст в Беседите си върху

Евангелието от Матея (28:3) твърди, че "не е възможно душата, разлъчена с

тялото, да продължи да странства тук (в този свят)", ясно е, че той се обявява

против езическата идея за това, че мъртвите могат да се превърнат в демони и

безкрайно дълго да останат на земята, тази обща мисъл обаче не противоречи

и всъщност не се отнася до конкретния факт, че както показват

многочислените православни свидетелства, много от душите наистина

остават след смъртта близо до земята за няколко часа или дни, преди

действително да се отправят "на другия свят". В същия пасаж св. Йоан

Златоуст добавя, че "след излизането на душите от тялото те биват отведени

на някакво място, без след това да имат сили сами да се върнат тук" - но това

също не противоречи на възможността, по Божия заповед и за Божиите цели

някои души действително да се явяват на живите (виж Приложение ІІІ, разказът на Фотий Контоглу).

Освен това фактът, че Христос е очистил въздуха от демонската злоба, както ни учи св. Атанасий Велики, в никакъв случай не отрича

съществуването на бесовски въздушни митарства, както счита това критикът

(6:8-9, стр.13). И наистина сам критикът на друго място цитира

православното учение за това, че злите духове, намиращи се още във въздуха, предизвикват много фантазии и изкушения (6:6-7, стр. 33). Учението на

Църквата се заключва в това, че докато преди нашето изкупление от Христа

никой не е могъл да премине през въздуха до Небето и всички човеци са

отивали в ада, то сега вече е възможно хората да преминават през въздушните

демони, чиято власт се ограничава върху хората, обвинявани от собствените

им грехове. В същото време ние знаем, че дори след като Христос "е

разрушил силата на ада" (Кондак на Пасха), всеки от нас все пак може да се

отзове в ада, ако отхвърли спасението в Христа.

Също и това, че нашата духовна битка против "началата и властите"

протича в този живот, в никакъв случай не противоречи на факта, че тая

битка продължава и във времето, в което напускаме тукашния живот. В отдел

6 главата "Митарства, претърпяни още в този живот" обяснява връзката

между тези два аспекта на невидимата православна битка.

Това, че поменаването на починалите на третия, деветия и

четиридесетия ден понякога се обяснява със символиката на Св. Троица, на

деветте ангелски чина и на Възнесението Христово, съвсем не отрича

връзката на тези дни по никакъв начин със събитията, които в тия дни стават

с душата (съгласно "модела", описан по-горе в гл. 10). Никое от тези две

обяснения не представлява догма, никое от тях не противоречи на другото и

православния християнин не е принуден да отрича някое от тях.

Неоспоримия факт, че участта ни след смъртта зависи от това, как сме

прекарали живота си, ни най-малко не противоречи на другия, също тъй

неоспорим факт - че молитвите за мъртвите може да облекчи участта им и

дори да измени състоянието им, съгласно православното учение, изложено от

св. Марк Ефески и изобщо от Православната Църква (вж. Глава 10 и

Приложение 1). Критикът е тъй загрижен да намери "противоречия" в това

учение, че ги "намира" дори у един и същ православен учител, твърдейки, че

св. прав. Йоан Кронщадски учи ту на "светоотеческото разбиране", ту на

"схоластическата концепция" (7:3, стр. 28). Св. Марк Ефески е обвинен в

същото "противоречие", защото, говорейки за молитвата за мъртвите по

начин, който критикът счита за "светоотечески", той в същото време учи

също тъй ясно, че "душите на мъртвите чрез молитвите се освобождават от

затвора на ада, като от някаква тъмница" - нещо, което критикът смята за

"схоластическа концепция", тъй като смята, че е невъзможно молитвите за

мъртвите да изменят състоянието им или да им осигурят упокоение (7:3, стр.

23).

На всички тия и на много други предполагаеми "противоречия", които

критикът, както му се струва, е намерил в православното учение, отговор

може да даде едно по-честно и не тъй преднамерено "простодушно"

(буквално) прочитане на самите православни текстове. Светоотеческите и

агиографическите текстове не са вътрешно противоречиви; ако четем по-задълбочено и пълноценно православната литература за задгробния живот, ние ще видим, че проблемът не е в текстовете, а в собственото ни

несъвършено разбиране.

Има ли "извънтелесен" опит - преди или след смъртта? Има ли "друг

свят", в който обитават душите?

Мнението на критика за "извънтелесния опит" е категорично:

"Това е просто невъзможно (5:6, стр. 25). В подкрепа на това твърдение той

не привежда никакви доказателства, освен собственото си мнение, че всички

многобройни православни текстове, където се разглеждат тия въпроси, са

алегории и "нравоучителни басни" (5:6, стр. 26). Според него Небето, раят, адът не са места, а само "състояния" (6:2, стр. 223), душата не може да

действа самостоятелно, а само посредством тялото" (6:8-9, стр 22) и затова не

само не може да бъде на никакво "място" след смъртта, но и въобще не може

да действа (6:8-9, стр. 19); "да се предполага, че зад пределите на упокоението

се намира такава сложна сфера (духовния свят - в ск прев) - това е откровено

безумие" (6:6-7, стр34).

Но възможно ли е в действителност душата да представлява единствено

"духовна същност" и "покой", да няма никакъв "външен аспект", да няма

"място", където да действа? За православния християнин такова учение е

твърде радикално; ако е вярно, то би изисквало (както за това намеква

критикът) и радикално "преизтълкуване" и дори ревизия на светоотеческите и

житиеписни текстове, които описват дейността на душата в очевидно

"външни" форми - като знаеща, виждаща, общуваща и т.н.

Едно е да се твърди (както неизменно твърдят православните

авторитети, разглеждащи тия въпроси), че не бива твърде буквално по

земному да приемаме православните текстове за задгробния свят и

задгробния живот, доколкото тази реалност очевидно се отличава в много

аспекти от земната реалност. Съвсем друго е обаче да игнорираме същите

текстове и да отричаме изобщо тяхната връзка с действителни външни

явления, считайки ги просто за "алегории" и "басни". Православната

литература по този въпрос дава твърде непосредствени описания, изобразяващи нещата така, както ги е видял човекът, преживял подобен опит.

Православната Църква и верните пък и верните винаги са приемали тези

описания като вярно отразяващи действителността, даже с уговорката, че тази

реалност има особена, трансцедентна природа.

Вероятно няма да е преувеличение ако кажем, че нито един православен

писател не е бил тъй догматичен в описанията на отвъдната реалност, както

нашия критик в пълното ѝ описание. Ап. Павел, описвайки с най-общи думи

собствените си духовни опити, предпазливо говори: "с тяло ли, не зная; без

тяло ли, не зная; Бог знае" (2 Кор. 12:2). Св. Йоан Златоуст в тълкуването си

на този стих проявява същата предпазливост: "Дали умът, или само душата са

били грабнати? Това не може да се определи. Ако не го знае сам Павел, който

е бил грабнат и се е удостоил с тъй много и тъй неизказани откровения, толкова повече не можем да научим и ние... А ако някой каже: как е

възможно да бъде грабнат без тялото? (ще му отговорим); Последното е дори

по-трудно, ако разсъждаваме по разум, а не се покорим на вярата" (Беседа

26:1 върху 2 Кор., том 10:1, СПб1 1904, стр690).

По-подобен начин и св. Андрей Христа ради юродив, описвайки

състоянието си след своя небесен опит, говори: "Аз се виждах там, като че без

плът, защото не чувствах плътта... Привидно аз бях в тяло, но не чувствах

телесната тягост, не чувствах никаква телесна потребност в течение на две

седмици, докато бях грабнат. Бог знае" (Из Пространното житие, съставено от

иерея Никифор, цит. по еп. Игнатий (Брянчанинов) т. ІІІ, стр 83).

И ето, всички тия авторитети на Православието - един Апостол, един от

великите Отци на Църквата, един светец възможно с най-възвишен живот -

всички считат най-малкото за възможно да се говори за небесния опит, като

протичащ "извън тялото"; от думите им става ясно, че такъв опит - бил той "в

тяло" или "извън тялото" - носи в себе си нещо телесно и "външно"; иначе не

би имало нужда изобщо да се споменава за тялото в тая връзка. В настоящата

книга ние се опитахме да опишем такива опити колкото може по-просто, с

езика на самите православни източници; без да се опитваме да дадем точно

определение на това състояние. В тълкуванието си върху словата на ап. Павел

(2 Кор) епископ Теофан Затворник говори тъй по този въпрос - може би подобре не възможно и да се говори: "Вътре и в глъбината на видимия свят е

скрит друг свят, също тъй действителен; дали той е духовен, или изтънчено

материален, Бог знае; несъмнено е обаче, че в него обитават Ангелите и

светиите... Той (св. Павел) не ни известява, в тяло ли, или извън тяло е бил

грабнат, а казва: Бог знае. Значи за нас не е необходимо да знаем това... Няма

никаква нужда от по-точни подробности и не бива да очакваме, когато

замлъква сам ап. Павел, да ни бъде казано (от друг) нещо докрай ясно..." (Еп.

Теофан, Тълкувание на Второто послание до коринтяни, Москва, 1894, стр.

401-3).

На всеки православен, който чете в Житията на Светиите за "другия

свят", вероятно е ясно, че природата на отвъдния свят и на самите опитни

изживявания оттам не може да се определи точно. Начинът, по който те са

описани в православните източници, е най-подходящия и точен начин, по

който подобни предмети могат да се изразят чрез понятия от съвременния ни

свят. Домогванията (на някои) да се игнорират тия опити, като се обявяват за

"алегории" и "басни", както и уверените твърдения, че те не могат да станат

по начина, по който сая описани, не намират оправдание в православното

учение и предание.

"Спи" ли душата след смъртта?

Критикът е толкова настроен против възможността за действия на

душата в друг свят, и особено след смъртта, както това е описано в

многобройни Жития на Светии, че стига до създаването на цяло учение за

някакъв "покой" или "сън" на душата след смъртта - измислица, която би

направила цялата дейност на душата просто невъзможна! Той твърди:

"Според православното разбиране, след смъртта на душата е отредено по

волята Божия състояние на покой, и тя пребивава в условията на бездействие, на нещо подобно на сън, в който тя не действа, не чува и не вижда" (6:8-9, стр. 19); в това състояние душата "въбще не може да знае или да помни нещо"

(6:2, стр. 23).

Даже сред инославните подобно учение за "сън на душата" в наши дни

може да се срещне единствено у някои секти, далечни от историческото

християнство (Свидетелите на Иехова, Адвентистите от седмия ден); колко

поразително е да видим, че то се пропагандира в толкова категорична форма

за "православно"! Ако един или двама от ранните учители на Църквата

(Афрат Сирийски и св. Атанасий Синайски), както твърди критикът, са учили

недвусмислено по този начин; Все пак повече от ясно е, че самата

Православна Църква никога не е следвала тяхното мнение. Напротив, в

богослуженията Си, в творенията на Отците, в аскетическите трактати и в

Житията на Светиите Църквата тъй ясно учи, че душата след смъртта е

деятелна и "будна", че радикалното учение на нашия критик е наистина

изумително.

Изглежда, самия критик също се колебае в разбирането си, какво точно

означава "сън на душата", като го определя в някои случаи чрез термините на

възвишения "исихастки" речник и по този начин смекчава донякъде

радикалността си; той обаче е последователен в утвърждаването си, че

предполагаемия "сън" на душата след смъртта прави абсолютно невъзможен

какъвто и да е "външен" опит на душата. Винаги, когато той говори за

смъртта като за състояние на "бездействие", за което "душата не може да знае

и да помни нищо", става ясно, че думата "сън" има конкретен, неметафоричен

смисъл.

Няма особен смисъл да се търсят из Отците специални "опровержения"

на това учение, защото Църквата твърде рядко го е приемала дотолкова

сериозно, щото да му отделя специални опровержения. По-горе в гл. 10 ние

цитирахме учението на св. Амвросий, че душата след освобождението от

тялото става "по-деятелна"; словата на св. Авва Доротей, че душата помни

всичко след излизане от тялото, и то по-добре и по-ясно, защото е освободена

от земното тяло, и учението на св. Йоан Касиян, че душите стават "още по-живи" след смъртта. Подобни изказвания могат да се намерят и у други св.

Отци. Но тия цитати представляват само малка част от православните

свидетелства, опровергаващи теорията за "съня на душата". Цялото

православно благочестие, както и практиката да се молим за душите на

мъртвите, предполага със сигурност, че душите в отвъдния свят са будни и че

участта им може да бъде облекчена. Призоваването на Светиите от

православните и отговорът на Светиите спрямо тази молитва също са

немислими, ако Светиите не могат съзнателно да действат на Небесата.

Огромната православна литература относно явяванията на Светии след

смъртта им не може да бъде отхвърлена просто така, като "басни". Ако

критикът е прав - то излиза, че цялата Църква в течение на много векове е

била "заблудена".

Критикът се опитва да се възползва - нечестно - от факта, че в учението

на Православната Църква за задгробния живот има много "неясно",

"неотчетливо" формулирани черти. Така е, защото - нека още веднъж

повторим очевидното - реалността на отвъдния свят съвършено се отличава

от реалностите на нашия свят и не се поддава на "догматическия" подход, с

който пристъпва към нея критикът. На благочестието и опита на

православните християни е известно живото общение на земната Църква със

Светиите, пребиваващи на Небето, а в някои случаи даже и с други мъртъвци.

Тук не са и необходими точни определения. Но липсата им не може да бъде

предлог да се твърди, че даже душите на Светиите се намират в състояние на

"покой", което изключва от тях каквото и да е "външно" общение с

живеещите на земята. Това мнение, разбира се, излиза извън границите на

позволеното в православната Християнска вяра.

Сред другите "следсмъртни" опити, които иска да елиминира теорията

за "съня на душата", има един, който от самото основаване на Църквата е бил

предмет на всеобща вяра. Това е слизането на умрелия Христа в ада. "Во

гробе плотски, во аде же съ душою, яко Богъ, въ ран же съ разбойникомъ, и

на Престоле былъ еси, Христе, со Отцемъ и Духомъ, вся исполняяй, Неописанный" (Тропар от Часовете на Пасха, чете се също в състава на

тайните молитви след Херувимската песен на Божествената Литургия).

Първите поколение християни е знаело без всякакво съмнение, че след като е

"заспал в гроба" (както се говори в Ексапостилария на Пасха, в Кондака на

велика Събота и т.н.), Христос "като слезе, проповядва и на духовете, които

бяха в тъмница" (1 Петр. 3:19). И това ли е "алегория"? Църковното

предание твърди също, че още преди слизането на Христа в ада св. Йоан

Кръстител "радостно е благовестил... и на намиращи те се в ада, че Бог се

явява в плът", както се казва в Тропаря за празника Отсичане главата на св.

Йоан Кръстител. А какво са видели на Таворската планина тримата ученици, когато пред тях се явил Мойсей, ако не душата му, която им се явила по един

по един съвсем "външен" начин (Мат. 17:3)? Това явяване наистина като че

служи да потвърди неувереността на Павел "в тяло" или "извън тяло" са били

неговите небесни видения; защото и тук Илия се намира на Небето, "в тяло",

тъй като не е умрял, а Мойсей пребивава там "извън тялото си", което

отдавана е било в гроба; но ето че и двамата се явяват при Преображението

Христово. Ние, земните, не можем даже да определим разликата между тия

две състояния, но - всъщност не се и нуждаем от такова определение; простото описание на такива явления, както и опитът на "умрели" от

отвъдния свят ни дават всичко, което трябва да знаем по въпроса, и не е

необходимо ние да се мъчим да ги проумеем по някакъв различен начин от

този, по който ни учи Църквата.

Критикът явно попада под собственото си обвинение, което отправя

против другите: той взема изобразяването на смъртта като "сън", което

повсеместно е прието в Църквата като метафора и го интерпретира като

"буквална истина". Често пъти той даже на забелязва, че самите източници, които цитира в подкрепа на идеята си, всъщност са най-сигурно

опровержение на неговата теория. Той цитира думите на св. Марк Ефески, че

"праведните се намират на Небето с Ангелите и пред Самия Бог, и вече като

че са в Рая, от който е низпаднал Адам, и в който преди всички останали е

влязъл Благоразумният разбойник; те често ни посещават в храмовете, където

ги почитаме, слушат призоваващите ги и се молят за тях на Бога" (вж.

Приложение 1). Ако всичко това, което, несъмнено, включва "външна"

дейност, може да се извърши от една душа, която уж спяла и се намирала "в

състояние на бездействие... в което тя не действа, не чува и не вижда" (6:8-9, стр. 19) - то ясно е, че теорията за "съня на душата" е напълно негодна; тя

нищо не обяснява, напротив - като я използва, критикът само смущава

верните. (Бел. прев. - Една пълна и аргументирана критика на нечестивото

учение за "съня на душата", което между другото се споделя и от

адвентистите, може да се намери в книгата на Архимандрит Серафим

(Алексиев) 4Беседи за Живота след живота", издадена наскоро у нас.) Измислица ли са "митарствата"?

Най-големия гняв на критика е насочен против православното

аскетическо учение за бесовските митарства, с които се среща душата след

смъртта; изглежда, желанието да унищожи даже и понятието за митарствата

го е довело до тъй противоречивата теория за "съня на душата". При

описанието на митарствата той си служи с твърде категоричен и доста

неиздържан език. Той говори за "измислените следсмъртни митарства" (6:8-9, стр. 18) и нарича разказите за тях в православната литература "дивашки

приказки" (6:8-9, стр. 24) и "страшни приказки, предназначени да доведат

човека до отчаяние и неверие" (7:1, стр. 33). "Митът за митарствата... е

съвършено чужд на Бога и на Неговата Света Църква" (7:1, стр. 23). Но -

когато критикът се опитва да опише собствената си представа за митарствата, получава се такава нелепа карикатура, че човек не може да повярва дали

изобщо той е чел разглежданите текстове. Според критика разказите за

митарствата ни карат да вярваме, че сатаната владеел "пътя към Царството

Божие" и можел да събира такса от минаващите по него... "Бесовете дават

разрешение за преминаване в замяна на извънредните заслуги на Светиите"

(6:2, стр. 22). Митарствата, по негово мнение, "описват една блуждаеща душа, която има нужда от заупокойни молитви (каквито са правели езичниците)"; това е "окултна концепция за странстванията на душата, които се изкупуват

чрез молитви и милостиня" (6:2, стр. 26). Той търси "странични явления", за

да обясни как изобщо такава концепция е могла да попадне в Православната

Църква, и заключва (без ни най-малки свидетелства, ако се изключат

мъглявите паралели, които се довели антрополозите до заключението, че

християнството е просто един от езическите "култове на възкресението), че

"митът за митарствата е пряк продукт на източните астрологически култове, считащи, че цялото творение са намира под опеката на справедливия и любещ

Бог" (7:2, стр. 23); че "митарствата са просто алогична мутация на тези

езически митове" (6:8-9, стр. 24). Накрая той открива, че митарствата били

идентични на латинската доктрина за "чистилището" и твърди, че "разликата

между митовете за чистилището и за въздушните митарства се състои в това -

че в първото Бог бива удовлетворен от физическите мъчения (на

грешниците), а във вторите - посредством моралното им изтезаване" (6:12, стр. 23). (Бел авт. - Сравнението на митарствата с "ч4стилището", несъмнено, е "изсмукано от пръстите". Митарствата представляват част от православното

аскетическо учение и се занимават единствено с "разследването" на

човешките грехове; те не дават някакво "удовлетворение" на Бога; несъмнено

тяхната цел не е "изтезанието". От друга страна "чистилището" отразява една

законническа латинска погрешна интерпретация на православната

есхатология - за състоянието на душите в ада (след "изпитването" им при

митарствата), което може да бъде подобрено по молитвите на Църквата.

Самите латински източници не споменават никъде, че бесовете по някакъв

начин участват в мъченията на намиращите се в "чистилището"). Разказът на

бл. Теодора за преминаването през митарствата (Жития на Светиите, 26 март) критикът назовава "изпълнена с ереси приказка" (6:8-9, стр. 24), основана

върху халюцинациите на един човек, който в старозаветните времена

"справедливо би бил убит с камъни, като намиращ се в състояние на низка

духовна заблуда" (6:6-7, стр. 28). Защо критикът е тъй сърдит именно на

разказа на Теодора, не е ясно - това е само един от множество подобни

разкази и не ни учи на нищо различно от останалите; те са тъй сходни, че аз

не намерих за необходимо да го приведа в главата за митарствата.

Тези крайни обвинения са лични мнения на критика, които несъмнено

нямат особено основание. Може само да се учудваме защо той упорства в

построяването на своя собствена интерпретация на митарствата и отказва да

ги възприема така, както винаги ги е разбирала Православната Църква. А Тя

никога не е учила нещо подобно на измислената от критика карикатура, тъй

че невъзможно е да се разбере откъде той изобщо е взел тия нелепи

интерпретации.

В течение на шестнадесет века Отците на Църквата са говорили за

митарствата като част от православното аскетическо учение, като

окончателен и решителен стадий на "невидимата бран", която всеки

християнин води на земята. В същото време многочислени Жития на

Светиите и други православни източници са описвали достоверния опит на

православни християни - както Светии, тъй и грешници, - които са

преминавали през митарствата след смъртта си (а в някои случаи и преди

смъртта). За всички, освен за децата е ясно, че понятието "митарства" не бива

да се приема в буквален смисъл: то е метафора, която източните Отци за

счели за подходяща да опише реалността, с която се сблъсква душата след

смъртта. За всички е очевидно също така, че някои елементи в описанието на

тия митарства са метафорични, фигуративни. Но самите разкази (като цяло) не са "алегории", нито "басни" - това са правдиви разкази от личния опит, изложени на най-удобния за разказвача език. Ако пък някои описания на

митарствата изглеждат твърде "нагледни", това вероятно се дължи на факта, че (съвременните хора) не познават истинската природа на невидимата борба, която се води в този живот. И в момента ние сме непрестанно обсадени от

бесовските изкусители и обвинители, само че духовните ни очи са затворени

и ние виждаме само резултатите от демоничната дейност - греховете, в които

падаме, страстите, които се разрастват в нас. Едва след смъртта очите на

душата се отварят за виждане на духовната реалност и виждат (обикновено за

първи път) всички ония същества, които са ни преследвали в течение на

целия ни живот.

В православните разкази аз митарствата няма нито езичество, нито

окултизъм, нито "източна астрология", нито "чистилище". Митарствата ни

учат по-скоро на това, че всеки човек отговаря за собствените си грехове; че

след смъртта ме се прави равносметка на неговите успехи и неудачи в

борбата с греха (Частен Съд); че бесовете, които са го изкушавали цал живот, на края на живота предприемат последното си нападение, но имат власт само

над ония, които недостатъчно са се подвизавали в невидимата бран.

Що се отнася до литературната им форма - митарствата се срещат в

еднакъв вид в църковните богослужения (църковна поезия), в аскетическите

творения на Светите Отци и в Житията на Светиите. Никой православен не

чете тия текстове грубо и буквално - както ги е прочел критикът; напротив, подхожда с уважение и страх божи към тях, търсейки духовна полза. Всеки

духовен отец , който се е опитвал да поучава духовните си чеда в извечните

традиции на православното благочестие, може да свидетелства за ползата от

тези православни източници, в които се споменават митарствата. Например

покойният архиепископ Андрей Новодивеевский - един горещо обичан и

почитан духовен отец - използваше двадесетте митарства, през които е

преминала, блаж. Теодора, за основа на много ефективна подготовка на

духовните си чеда за Тайнството Изповед. И ако в тия текстове има някаква

"дисхармония" с (психиката на ) човека от ХХ век, вината е само на нашето

изнежено и снизходително време, което поощрява неверието и несериозното

отношение към наистина страшните реалности на отвъдния свят, и особено

към ада и съда.

Принадлежейки по-скоро към традицията на православното

благочестие, учението за митарствата никога не се е определяло като "догма"

в православните източници; това обаче не означава, че то е нещо

"маловажно" или подлежащо на "лично мнение". То е било проповядвано в

Църквата навсякъде и във всички времена, докъдето е достигало

православното аскетическо предание. Ако този предмет се е намирал извън

сферата на интересите на мнозина православни богослови в последно време, това се дължи само на факта, че те принадлежат преди всичко към

академичните кръгове, а не към аскетическата традиция. Богословите от по-традиционното направление, също и тия за които православното аскетическо

предание е живо, са отделяли на тоя въпрос голямо внимание. Извън

пределите на Руската Църква (в която учението за митарствата подробно са

разглеждали и защитавали епископ Игнатий Брянчанинов, епископ Теофан

Затворник, Московският Митрополит Макарий, св. прав. Йоан Кроншадски, архиепископ Йоан Максимович, протопрезвитер Михаил Помазанский и

много други учители и богослови) най-голям акцент върху митарствата се е

правил в Сръбската Църква, където те заемат почетно място в

"Догматическото Богословие" на покойния архимандрит Иустин Попович

(том ІІІ). В последните години този въпрос привлича все по-голямо

внимание, особено след превеждането на западни езици на православните

аскетически и богослужебни текстове. Тук ще споменем няколко откъса

относно митарствата, които се появиха на английски език през последните

години, но не бяха включени в настоящата книга.

Из "Петдесет духовни беседи" на преподобни Макарий Велики, един от

основните трудове на православната аскетическа литература:

"Когато душата на човека излезе от тялото, тогава се извършва и велико

тайнство. Защото, ако тя е виновна за греховете, то идват тълпи демони и

недобри ангели, и тъмните сили поемат душата и я вземат под своя власт. И

никой не бива да се удивлява на това, защото, ако в този живот, намирайки се

на този свят, душата се е подчинявала и покорявала (на демоните) и е била

тяхна робиня - то толкова повече тя бива задържана и подчинена на властта

им, когато си отива от света" (Беседа 22, стр. 178)...

" Когато събирачите на данъци, седнали в тъмните проходи, спират и

разпитват минаващите, така и демоните наблюдават и задържат душите, и ако

душите не са се очистили съвършено, то след излизане от тялото те не

получават позволение да влязат в небесните обители и да застанат пред

великия си Господар, а биват отнесени надолу от въздушните демони. Но

пребиваващите в плът могат, при трудове и велико усилие, да придобият

благодат свише от Господа, и те, заедно с достигналите успокоение заради

добродетелното си житие, ще отидат при Господа, както е обещал Сам Той..."

(Беседа 43:9, стр. 231).

Из "Лествица"-та, друго класическо произведение на православната

аскетика":

"Някои (от умиращите) с болка произнасяха: ще премине ли душата ни

през бурните води на въздушните духове? (срв. Псал. 123). Те говореха тъй, понеже още нямаха дръзновение, но отдалеч съзираха какво се извършва при

онова изпитание" (Слово 5 гл. 22).

Наистина в "Посланието на АвваЙоан Раитски", което служи за

въведение към "Лествицата", е посочена целта на написването на тази книга:

"Като стълба (слав. - лествица), изправена даже да небесните врати (срв.

Битие 28:12), (тази книга) въвежда желаещите, тъй че те без вреда, без

бедствия и без пречки преминават през пълчищата на духовете на злобата, на

светоуправниците на тъмнината и князете въздушни" (стр. 11).

Из "Слово за бодърстването и молитвата" на преп. Исихий Презвитер, т.

ІІ на Добротолюбието:

"Душата, която след смъртта се издигне по въздуха към вратите

небесни, и там не ще бъде засрамена от враговете, ако има застъпник в себе

си Христа: но и тогава, както и сега, ще говори дръзко с враговете си при

портите (срв. Псал. 126:5). Но нека само не ѝ омръзне до самото ѝ излизане

от тялото, ден и нощ да призовава Господа Иисуса Христа, Сита Божий; и

Той ще я защити скоро, по истинското Си и Божествено обещание, което е

изрекъл в притчата за неправедния съдия: "Казвам ви, ще ги защитя наскоро"

(Лук. 18:2-8) - ще я защити и в този живот и след излизането от тялото"

(параграф 149 от споменатото Слово).

"Ще дойде, накрай, и за нас смъртният час - ще дойде, без да можем да

го избегнем и - о, ако можеше князът на този свят, който е във въздуха, като

дойде, да намери беззаконията ни малки и незначителни, за да не може

справедливо да ни обвини! Инак - ще заплачем тогава, на вече ще е

безполезно" (ІІ. 161)

Който не живее в духовно бодърстване, "не ще се освободи също и от

греховните, Богу ненавистни дела и помишления. Такива човеци при изхода

(на душите от тялото) няма да минат свободно покрай (очакващи те ги) князе

на ада" (параграф 4).

Из "Подвижническо слово" на блаж. Диадох, епископ на Фотика:

"Ако не се изповядаме както трябва и за тия (неволни и неизвестни за

нас) грехове, то по време на изхода (на душата ни) ще намерим в себе си

някакъв неопределен страх. А ние, любещите Господа, трябва да желаем и да

се молим, щото в онова време да не сме причастни към никакъв страх: защото, който се намира в страх тогава, той не ще премине свободно покрай

князете на ада; защото те считат такава боязливост на душата за признак на

съучастие в зло, както това е и при тях (срв. Иак. 2:19) - "И бесовете вярват и

треперят" - (бел. прев.). А душата, зарадвана от Божията любов, в часа на

освобождение от тялото се възнася заедно с Ангелите на мира над всички

тъмни пълчища" (Добротолюбие, т. ІІ, №100, стр. 73).

Из "Сто увещателни глави на монасите, намиращи се в Индия" на преп.

Иоан Карпатски, т. ІІІ на Добротолюбието:

Дръзко, със заплахи и хули врагът напада душата, която е излязла току

що от тялото, и се явява горестен и страшен изобличител на нейните падения.

Но може да се види и това - как боголюбивата и вярна душа, макар

многократно да е била уязвявана от грехове, не се бои от неговите нападения

и заплахи, а независимо от тях се явява силна в Господа, окриля се от радост, въодушевява се от мъжество, виждайки съпровождащите я небесни сили, които като стена ограждат светлината на вярата й; тя с велика дързост

противоречи на злия дявол... От такива дръзновени думи на душата дяволът

накрай обръща гръб и издава пронизителен крясък, като безсилен да устои

против името Христово" (гл. 25).

Тропар на Божията Майка на "Осмогласника": "...в страшния час на

смъртта Ти ме избави от противоречащите демони и от всяка мъка (въ час мя

страшный смерти Ты исхити отглаголющих демоновъ и всякия муки) -

Богородичен след 6-та песен на Канона на неделната полунощница, глас

първи.

Както може да се види, някои от тези цитати са непълни - не излагат

цялото православно учение по въпроса. Това несъмнено се обяснява с факта, че се споменава за учението (за митарствата), с което и авторите, и

читателите на аскетичните и химнологични творения са запознати и съгласни, тъй че няма нужда подробно да се дефинира или обосновава това учение

всеки път, когато се спомене за него. Критикът не отминава някои от тези

цитати, но се опитва да въведе разграничение между духовния опит "преди" и

"след" смъртта (6:12, стр. 23). Това негово старание е достатъчно изкуствено

и представлява само "логичен извод" от собственото му лъжеучение за "съня"

на душата, което няма основание нито в аскетическите, нито в

богослужебните текстове. Реалността на бесовските нападения е неоспорима

и неизменна; митарствата са само нейна заключителна фаза, която понякога

започва още в края на живота, а понякога - едва след смъртта. Например, като цитира молитвата на св. Евстратий от съботната полуношница: "да не

види душата ми мрачния взор на лукавите демони, но да я приемат Твоите

Ангели светли и пресветли" (да не узритъ душа моя мрачнаго взора лукавыхъ

демоновъ, на да примутъ ю Ангелы Твои светлии и пресветлии) - като цитира

този текст, критикът го разглежда като доказателство, че душата не виждала и

не можела да види бесовете след смъртта - така е изгодно за неговата теория, че душата тогава "спи". Но за непредубедения читател е напълно ясно, че

смисълът на молитвата е точно обратен: че светецът се моли да не види

демоните, да избегне това видение, което е нормално след смъртта! Това

става още по-ясно в цялостния контекст на молитвата на св. Евстратий, където цитираните думи се предхождат от други: "...защото душата ми е

смутена и с болка напуска окаяното ми и скверто тяло: да не би лукавия

събор от неприятели да срещне и спрев тъмата заради незнайните ми и

знайни грехове в този живот" (...яко смятеся душа моя, и болезненна есть во

восхождении своемъ отъ окаяннаго моего и сквернаго телесе сего. Да некогда

лукавый супостата советъ срящетъ, и препнетъ ю во тьме за неведомыя

ведомыя въ житии семъ бывшия ми грехи). Явно е, че учението за демонските

изпитания след смъртта е било известно на св. Евстратий и представлява

смисъла и основата на тази молитва - което е доказателство, че това учение е

известно на Църквата от най-ранни времена, още от началото на ІV век.

Като цитира също отговора на св. Варсануфрий Газки (Велики) към

някой си монах, който помолил светеца да го съпровожда в неизвестния нему

път по въздуха, критикът тълкува този отговор като опровержение на идеята

за митарствата. И тук обаче е ясно, че смисълът и на въпроса, и на отговора е

един: преминаването на въздушните митарства се приема като нещо от само

себе си ясно и разбиращо се; св. Варсануфрий, който пожелава на монаха "да

направи (Христос) безпрепятствено изкачването на душата ти и да те удостои

да се поклониш на св. Троица с дръзновение, като свободен", също изразява

един от моментите на общоприетото учение за митарствата, което може да се

намери в аскетическото предание на Газа и на целия Изток (Св. Варсануфрий

и Йоан, "Въпроси и отговори", №145). Епископ Игнатий даже включва тоя

отговор сред многочислените светоотечески цитати в подкрепа на учението за

митарствата.

Други цитати из Отците-подвижници, използвани от епископ Игнатий, които недвусмислено сочат към митарствата:

Св. Авва Доротей Газки: "При безчувственост (закоравяване) на душата

полезно е често четене на Божественото Писание и на умилителните слова на

Светите Отци; припомняне за страшния Божи Съд, както и за изхода на

душата от тялото и за срещата със страшните сили, които я очакват тогава, в

съучастие с които тя е вършила зло в тоя кратковременен и бедствен живот"

(стр. 146).

Св. Теогност, чиито писания са влезли в състава на Добротолюбието:

"Неизречена и неизказана е радостта за оная душа, която се разлъчва с тялото, след като е известена за своето спасение... Придружавана от Ангел, тя

безпрепятствено преминава въздушното пространство, без да я тревожат

лукавите духове; радостно и дръзновено се изкачва с благодарствени

възклицания към Бога, и накрая отива да се поклони на своя Създател" (стр.

147).

Скитския монах Евагрий: "Опомни се, душо моя, и помисли, как ще

понесеш внезапната си раздяла с тялото, когато страшните ангели ще дойдат

да те вземат и отведат в час, който ти не очакваш, и във време, което не

знаеш! Какви дела ще пратиш ти да те предшестват по въздуха, когато

започнат да те изпитват за делата ти враговете, намиращи се във въздуха?"

(стр. 148-149; Пролог за 27 октомври).

Св. Йоан Милостиви: "Когато душата излезе от тялото и започне да се

издига към небето, пресрещат я множествата на бесовете и я подлагат на

много затруднения и изтезания. Те я изпитват в лъжа, клевета... (следва дълъг

списък на грехове, подобни на двадесетте гряха, споменати в житието на св.

Василий Нови). Докато шества по земята към небето, (дори и) самите свети

Ангели не могат да помогнат на душата; помагат ѝ единствено покаянието, добрите ѝ дела, а най-вече милостинята. Ако поради забравяне не сме се

покаяли за някой грях тук, то чрез милостинята можем да се избавим от

насилията на бесовските митарства" (Пролог за 19 декември).

Друг от Отците от Добротолюбието, преп. Петър Дамаскин говори, че в

часа на смъртта бесовете ще оградят бедната му душа, държейки списъци на

всички извършени от него грехове (Творения на преп. Петър Дамаскин, К. -

П. Лавра, стр. 68)

Както вече отбелязахме, и в богослуженията има много молитви -

особено адресирани до Божията Майка, - които или подразбират, или открито

говорят за аскетическото учение за митарствата. Редица от тях бяха цитирани

в тази книга. Преосвещени Игнатий, като цитира много по-голям брой такива

молитви (из Осмогласника, Требника, молитви при излизане на душата, акатисти и канони на Божията Майка и различни светии), заключва, че:

"учението за митарствата... се среща като общоизвестно и общоприето учение

в цялото пространство на богослужението на Православната Църква. Тя

(Църквата) го възвестява и напомня на чедата си, за да насади в сърцата им

душеспасителен страх и да ги приготви за благополучен преход от временния

живот към вечния" (т. ІІІ, стр. 149).

Типичен за православния "Миней" (дванадесет тома със службите на

светиите за всеки ден) представлява Тропарят от службата на св. Йоан

Златоуст (27 януари), от петата песен на Богородичния канон, написан от

"Иоан" (очевидно, св. Иоан Дамаскин): "Дарувай ми да премина без печал

край духовните сатрапи и мъчителските въздушни войнства, та с радост да

извикам: радвай се! - към Тебе, Владетелю; радвай се, Надеждо на всички, с

Която няма да се посрамим" ("Мысленныя сатрапы, и мучительныя

воздушныя полки, пройти без печали во время изхода моего подаждь, да

Тебе, еже радуйся радостно Вла-дычице воззву: радуйся, всехьъ надеже

непостыдная")

Няма смисъл да увеличаваме броя на цитатите из православната

литература, които показват колко ясно е било изложено това учение от

Църквата в течение на векове. Еп. Игнатий е отделил двадесет страници за

такива цитати, а може да се приведат и много други. Но хората, които не

харесват това учение, винаги са способни да го "претълкуват" или превърнат

в карикатура. Все пак нашия критик е принуден да признае съществуването

поне на няколко православни текста, говорещи за бесовски изпитания след

смъртта; за да защити от тях твърдението си, че митарствата са "изми(слени"

той говори: "Такива видения могат да бъдат избегнати, ако в този живот

водим борба и се каем за нашите грехове, и умножаваме добродетелите си"

(6:12, стр. 24). Но нали именно именно това е смисълът на учението за

митарствата, което той изопачава и отхвърля! Учението за митарствата ни е

предадено именно затова: да се трудим сега, да се борим с въздушните

демони още в този живот, тъй като срещата ни с тях след смъртта да бъде

победа, а не поражение за нас! Колко много подвижници е вдъхновило за

такава победа! Но кой от нас може да каже, че вече е спечелил битката (с

демоните) и няма защо да се страхува от бесовските изпитания след смъртта?

Авторът помни много добре тържествените заупокойни служби по

архиепископ Иоан (Максимович) в 1966 г., кулминацията на които беше

денят на неговото погребение. Всички присъстващи усетиха, че се намират на

погребението на един светец; тъгата от раздялата с него се поглъщаше от

радостта заради придобиването на нов небесен застъпник. И все пак няколко

присъстващи иерарси, особено епископ Сава Едмонтовски, призоваваха

народа да се моли по-усърдно, говорейки за "страшните митарства", през

които трябва да премине дори и този светец, това чудо на Божията благодат в

днешно време. Никой от присъстващите не си е помислил, че само нашите

молитви ще избавят покойника от бесовските изпитания; никой не си е

представял изплащането на някакви "такси" в някакви небесни "учреждения"; но тези призиви помогнаха да се усили молитвеното усърдие на верните и

несъмнено са помогнали на архиеп. Иоан да премине през митарствата.

Самият добродетелен и милосърден живот на този свят човек, застъпничеството на светиите, които той прославяше на земята, молитвата на

верните, която бе още един плод на неговата любов към тях - всичко това

несъмнено му е помогнало по известни само Богу пътища, които ние не

искаме да изследваме - да отблъсне нападките на тъмните въздушни духове.

И когато епископ Сава специално пристигна от Сан Франциско да присъства

на службите за четиридесетия ден от кончината на архиепископ Иоан, той

каза на верните: "Пристигнах заедно с вас да се помоля за покоението на

душата му в тоя важен и решителен четиридесети ден, когато се определя

къде ще пребивава душата до общия и Страшен Божи Съд" - като с това

отново възбуждаше верните към молитва, напомняйки за един друг предмет

от православното учение - за живота след смъртта. В наши дни православните

християни рядко чуват напомняния за това, така че ние трябва още повече да

ценим контактите си с такива представители на православното аскетическо

предание.

Опозицията спрямо учението за митарствата отдавна се разглежда от

руските православни автори като един признак на църковен "модернизъм".

Затова преосв. Игнетий е посветил значителна част от своя том за задгробния

живот на защита на това учение; още в средата на ХІХ век в Русия то се е

подлагало на нападки. Това, между другото, противоречи на необоснованото

мнение на критика, че митарствата се признават единствено от намиращите се

под "западно влияние" автори. Напротив, римокатолическият и протестантски

Запад изобщо няма понятие за митарствата; те се приемат в православното

аскетическо учение и нападките против тях вътре в Църквата се предприемат

именно от хора, които (както е положението в модернистките православни

семинарии) притежават силно "западен начин" на мислене и малко почитат

традиционното православно аскетическо благочестие.

Съвсем неотдавна протопрезвитер Михаил (Помазанский), един от най-големите съвременни богослови на Православната Църква, публикува в

защита на митарствата статия, написана отчасти като отговор на нашия

критик. В нея той предупреждава, че в съвременното неправославно

общество често възникват въпроси относно вярата ни, които "се поставят и се

разглеждат от неправославна гледна точка от представители на други

изповедания, а понякога и от православни християни, които не стоят на

твърда православна "почва"... В последните години се забелязва все повече

един критичен подход към цяла редица църковни вярвания, които се наричат

"примитивни", разглеждат се като резултат на "наивен" мироглед или

благочестие, характеризират се като "митологически", "магически" и т.н. Наш

дълг е да отговорим на такива възгледи (с опровержение - в ск. м)".

А епископ Теофан Затворник дава може би най-трезвия и земен отговор

към тия, които не желаят да приемат православното аскетическо учение:

"Колкото и дива (неправдоподобна) да изглежда за умниците мисълта за

митарствата - но и те няма да избегнат преминаването през тях" (вж. по-горе

края на глава 6).

Митарствата не са "нравоучителна басня", измислена за простите хора, както предполага критикът (5:6, стр. 26), нито "мит", "плод на

въображението" или "дивашка приказка", както казва той - не, те са истински

разкази за това, което ни очаква след смъртта, съхранени от православното

аскетическо предание още от времената на ранното християнство.

Заключение

Съхраняването на вековната традиция на православното

благочестие в съвременния свят се е превърнало в неравна битка против

многочислени врагове. Православните енории в по-голямата си част

дотолкова са се проникнали от светското начало, че православният свещеник, който пожелае да предаде (на паството си) тази традиция, да го научи на нея, може да изпадне в отчаяние само от мисълта на тая задача. Повечето

свещеници и епископи свършват с това, че се повеждат подир настроението

на паството си и "приспособяват" преданието в съответствие с господстващия

светски дух - от което преданието губи сила и накрая съвсем загива.

Както се вижда от лекциите и книгите на повечето православни

юрисдикции, посветени на задгробния живот, малко е останало от

традиционното православно учение и благочестие. Ако отвъдния свят изобщо

се споменава извън най-отвлечените и общи термини, той е само като

предмет на шеги за "апостол Павел" и за "бисерните врати", каквито шеги се

употребяват от светски настроеното римокатолическо и протестантско

духовенство. За по-голяма част от православните християни "оня свят" е

станал нещо далечно и мъгливо, с което няма жив контакт и за което нищо

определено не може да се каже.

Страдащата Църква в Русия - може би поради страданията си, а също

благодарение на вродения ѝ консерватизъм - в далеч по-голяма степен е

съхранила традиционното православно отношение към отвъдния свят в

сравнение с другите православни Църкви. В свободния свят Руската Църква

зад граница е почти единствената, която продължава да публикува

традиционна православна литература по този въпрос, следвайки традициите

на "Пролога" и на други душеполезни сборници от стара Русия; щастливи са

онези православни християни, които имат достъп до такава литература и

могат да я приемат с простота и благочестие, избягвайки духа на

"критцизъм", който отклонява толкова много души, особено от

новоповярвалите, от истинското предание и светоусещане на Православието.

Едва ли си струва да говорим за това, колко "старомодни" биват

считани в света, даже в православния свят, хората, които издават и четат

такава литература. Главната цел на настоящата книга беше - да направи тази

"старомодна" литература разбираема и достъпна за съвременните християни, които могат да извлекат само полза, ако четат онова, което в течение на много

векове е принасяло духовно благо на православните християни-читатели.

Нашият критик има точно противоположната цел: напълно да

дискредитира тази литература, отхвърляйки я като "нравоучителни басни" и

"дивашки приказки"; да подложи богослужебните текстове и житията на

светиите на всестранна "критика", която да отстрани от тях всички подобни

елементи (вж. например усърдните опити да се дискредитира Житието на св.

Василий Нови само защото в него се съдържа описание на митарствата:

"Глингит Хералд" 7:2, стр. 14).

Нека назовем тази дейност (на критика) с името, което тя заслужава: това е работа на същия онзи западен рационализъм, който в миналото толкова

нападаше Православната Църква и доведе толкова много души до отпадане от

истинското, оригинално разбиране и усещане на православното християнство.

В римокатолическия и протестантски Запад тези нападения се увенчаха с

пълен успех, а оставените (признати) жития бяха лишени от елемента на

свръхестественост и често се разглеждат като "нравоучителни басни".

Обвинявайки противниците си в "схоластика", критикът се оказва по-голям

"схоласт" от тях: учението му се основава не върху ясните и прости текстове, предавани в Църквата от най-древни времена до наши дни, а върху

последователността на собствените му "логически изводи", които изискват

радикалното претълкуване и коригиране на очевидния смисъл на някои

основни православни текстове.

Това, че езикът и тонът на критика са тъй груби, е само по себе си

достатъчно зло; той превръща православното учение, срещу което се е

опълчил, в глупава карикатура; той си позволява непочтително отношение

към мнозина почитани учители на православието, включително и към най-добрите сред ония немногобройни учители, които са съхранявали живата

традиция на православното благочестие до наши дни. Ето, например, какво

говори той относно проповедта "Живот след смъртта" на архиепископ Иоан

(Максимович), човек свят по живот и голям съвременен богослов: "Това е

дивашка приказка за душата, която след напускане на тялото се подлага на

бесовски преследвания и мъчения... В тази приказка на верните се казва, че

когато някой умира, трябва бързо да се поръчат служби за упокоение на

душата му, защото тя се нуждае много от нашите молитви; също, че смъртта е

страшно събитие - очевидно, Сам Бог не може да се умилостиви или да

помогне на страдащата душа, ако не Го подтикват или събудят воплите и

крясъците на смъртните". "Тази приказка съдържа също така явно богохулно

описание на Успението на Пресвета Богородица" (6:2, стр. 22). Името на

архиепископ Иоан тук не се споменава, макар от описанието да става

съвършено ясно за чия проповед намеква критикът, но такъв език е проява на

недопустимо неуважение, независимо от това, кой православен авторитет той

напада!

И наистина трагично е, че критикът с всички сили се старае да лиши

православното християнство от нещо, което и без негова намеса бързо

изчезва от нашата среда: от традиционното православно благоговение към

отвъдния свят, изразяващо се не само в това, каква литература ще четем (и

която критикът се опитва да дискредитира)1 но - още повече - в това, как се

отнасяме към починалите и какво вършим за тях. О приведения по-горе цитат

личи, че за разлика от архиепископ Иоан, критикът счита за ненужна

молитвата за починалите непосредствено след смъртта им и действително

смята, че нашите "вопли и крясъци" са безполезни и ненужни за душата!

Колко безсърдечно е това по отношение на починалите! Колко жестоко

по отношение на живите! Какво неправилно учение! Разбира се, никой от

молещите се за мъртвите не счита в никакъв случай молитвите си за

"магически заклинания" (7:3, стр. 27) или за "подкупи или магически средства

да се умилостиви Бог" (стр 26), както жестоко заявява критикът. Напротив

(молещите се за починалите) правят това с искрена вяра - както и когато са

молят за нещо друго - че Бог в Милосърдието Си наистина ще им даде

просимото. "Синергията" на Божията Воля и на нашите молитви не може да

бъде разбрана с помощта на ограничената, по-лоша и от схоластическата

логика, която прилага критикът.

Тези, които все още черпят от традиционните православни извори, днес

представляват малцинство, което непрекъснато намалява. Затова сега е

необходима повече помощ за разбиране на традиционното благочестие, а не

подкопаване и изопачаване на преданието и непочтителност към неговите

разпространители.

Антиправославното учение на този критик за задгробния живот е още

по-опасно с това, че е адресирано към най-тънките страсти на съвременния

човек. Православното учение за задгробния живот е доста сурово и изисква

от нас трезвен отклик, изпълнен със страх Божи. Но съвременното

човечество е твърде изнежено и егоистично и не желае да слуша за такива

сурови неща като съд и отговорност за греховете. Колко по-добро е

възвишеното учение на "исиахизма", което ни говори, че Бог не е тъй строг, както Го описва православната аскетическа традиция, че "всъщност" не бива

да се боим от смъртта и съда, който я следва, че ако се занимаваме с

възвишени духовни идеи подобни на идеите на Добротолюбието

(отхвърляйки обаче всички описани митарства като алегория), ние все пак ще

бъдем в безопасност под покрива на "любещия Бог", Който няма да ни търси

сметка за греховете - даже за забравените или неосъзнатите (т.е. за

неизповяданите)... Тия "възвишени размишления" водят до състояние, което

малко се отличава от това на "харизматиците" и подобните им, които вече са

уверени в спасението си, или на окултистите,варващи, че нищо страшно няма

в смъртния час. От друга страна, истинското православно учение за

задгробния живот ни изпълва именно със страх божи и ни вдъхновява чрез

борба да получим Царството Божие, против невидимите врагове, стоящи на

пътя ни. Към такава борба са призовани всички православни християни и

голяма несправедливост е да им са поднася "смекчено" православното учение, за да им се спестят някои "неудобства". Нека всеки чете ония православни

текстове, което отговарят на неговото ниво, но нека пък никой да не

проповядва, че "неудобните" текстове могат да бъдат отхвърлени като

"басни". Модите и мненията сред човеците могат да се менят, но

православното предание ще си остане едно и също, независимо от това, колко

малко са останали неговите почитатели. Нека ние останем завинаги негови

верни чеда!

ПРИЛОЖЕНИЕ V

Разказът на блаж. Теодора за митарствата

Преп. Василий имал послушница Теодора, която много усърдно му

служела; след като приела монашески чин, тя починала в Господа. У един от

учениците на преподобния, на име Григорий, се явило желанието да узнае

къде се намира след представлението си Тедора, сподобила ли се е с милост и

отрада от Господа заради своето служение при светия старец. Като

размишлявал често над това, Григорий помолил стареца да му отговори -

какво е станало с Теодора; защото твърдо вярвал, че на Божия угодник всичко

това е известно.

Преп. Василий на желаел да огорчи духовния си син и се помолил Господ да

му разкрие участта на блажената Теодора.

И ето, че Григорий я видял на сън - в светла обител, изпълнена с небесна

слава и неизказани блага, която била приготвена от Бога за преп. Василий и в

която, по молитвите му, била въдворена Теодора. Като я видял, Григорий се

зарадвал и я запитал - как се е отделила душата ѝ от тялото, какво е видяла по

време на своята кончина, как е преминала въздушните митарства. На тези

въпроси Теодора му отвърнала тъй:

"Чедо Григорие, ти ме питаш за нещо страшно; ужасно е да си спомням за

него. Аз видях лица, които никога не бях виждала, и чух думи, които никога

не бях чувала. Какво да ти кажа? Страх и ужас ми се наложи да виждам и

слушам заради делата ми, но с помощта и молитвите на нашия отец, преподобния Василий, всичко премина леко за мене.

Как да ти предам, чедо, тази телесна мъка, този страх и смущение, които се

налага да изпитат умиращите! Както огънят изгаря хвърленото в него и го

превръща в пепел, така и смъртната мъка в последния час разрушава човека.

Наистина страшна е смъртта на подобните на мене грешници!

И тъй, когато настана часът за раздялата на душата от тялото ми, аз видях

около одъра си множество етиопи (негри), черни като сажди или като смола, с

горящи като въглени очи. Те вдигаха шум и крясък: едни ревяха като скотове

или зверове, други лаеха като кучета, трети виеха като вълци, а някои

грухтяха като свини. Всички те, гледаха към мене, беснееха, заплашваха ме, скърцаха със зъби, сякаш искайки да ме изядат; те приготвяха списъци, в

които бяха записани всичките ми лоши дела. Тогава бедната ми душа изпадна

в трепет; смъртната мъка вече като че не съществуваше за мене; грозното

видение на страшните етиопи беше за мене друга, по-страшна смърт. Аз

извъртах очи за да не виждам ужасните им лица, но те бяха навсякъде, от

всички страни се носеха гласовете им.

Когато вече съвсем изнемогнах, видях как идват към мене с вид на красиви

юноши двама Ангели Божии; лицата им бяха светли, очите им гледаха с

любов, косите на главите им бяха светли като сняг и блестяха като злато; одеждите им приличаха на светлината на светкавицата и бяха кръстообразно

препасани на гърдите със златни пояси. Като дойдоха по-близо до постелята

ми, те застанаха от дясната ми страна, разговаряйки тихо по между си. Щом

ги видях, аз се зарадвах; черните етиопи пък затрепераха и се поотдалечиха; единият от светлите юноши се обърна към тях със следните думи: "О

безсрамни, проклети, мрачни и зли врагове на човешкия род! Защо винаги

бързате да дойдете при одъра на умиращите с шум, като плашите и

смущавате всяка душа, разлъчваща се от тялото? Не се радвайте толкова: тук

няма да намерите нищо, защото Бог е милостив към нея и вие нямате част или

дял от тази душа".

"Как да нямаме част от тази душа? А тия грехове чии са?" - говореха те, показвайки свитъците, където бяха записани всичките ми лоши дела. - "Не е

ли извършила тя това и това?" И като казаха това, останаха да чакат моята

смърт. Най-после дойде и самата смърт, която ръмжеше като лъв и беше

много страшна на вид: подобно на човек, но без никаква плът, съставена само

от голи човешки кости. Тя имаше разни оръдия за мъчение: мечове, копия, стрели, коси, триони, брадви и други непознати за мене оръдия.

Затрепера бедната ми душа като видя това. Светите Ангели пък казаха на

смъртта: защо се бавиш, освободи тази душа от тялото, освободи я тихо и

бързо, защото тя няма много грехове. Подчинявайки се на заповедта, смъртта

дойде при мене, взе един малък косер и преди всичко отсече краката ми, после ръцете, сетне с други оръдия отсече останалите ми телесни части, отделяйки става по става, тъй че цялото ми тяло омъртвя. После, като взе

тесла, тя ми отсече главата и тя стана чужда за мене, защото не можех да я

завъртя. Сетне смъртта приготви някакво питие в чаша и като я поднесе към

устата ми, насила ме напои с него. Това питие бе тъй горчиво, че душата ми

не можа да го понесе - тя потрепери и изскочи от тялото, като че насила

изтръгната от него. Тогава Ангелите я взеха на ръце. Аз се обърнах на зад и

видях тялото си да лежи бездушно, безчувствено и неподвижно; все едно

някой е смъкнал дрехата си и като се обърне, я гледа - така и аз гледах тялото

си, от което се освободих, и твърде се удивлявах на това.

Бесовете в образа на етиопи обкръжиха държащите ме свети Ангели и

крещяха, показвайки греховете ми: "Тая душа има много грехове, нека ни

даде отговор за тях!" Но светите Ангели почнаха да издирват добрите ми дела

и, по Божията благодат, намираха и събираха всичко добро, което бях

извършила с Божията помощ: кога съм давала милостиня или съм нахранила

гладен, или съм напоила жаден, или съм облякла лишения от дрехи, или съм

поканила странник в дома си и съм го успокоила, или съм услужила на

светиите, или съм посетила болен или в тъмница и съм му помогнала, или

кога съм ходила с усърдие на църквата и съм се молела с умиление и сълзи, или кога с внимание съм слушала църковното четене и пеене, или съм

принасяла в църква тамян и свещи, или съм правила някакво друго

приношение, или съм вливала дървено масло в кандилата пред светите икони

и с благоговение съм ги целувала, или кога съм постила и във всичките свети

пости в сряда и петък не съм вкусвала храна, или кога и колко поклони съм

правила и съм се молила по нощите, или кога от цялата си душа съм се

обръщала към Бога и съм плакала за своите грехове, или кога с пълно

сърдечно разкаяние съм изповядвала Богу своите грехове пред духовния си

отец и съм се старала да ги поправя с добри дела, или кога съм правила

някакво добро на ближния, или кога не съм се сърдила на враждуващия

против мене, или кога съм понесла някаква обида и укор, без да ги запомням

и без да се сърдя за тях, или кога съм въздавала за злото с добро, или кога съм

се смирявала и съм се съкрушавала заради чуждата беда, или сама съм била

болна и съм търпяла безропотно, или съм съчувствала на други болни, или

съм утешавала плачещия, или съм подала някому ръка за помощ, или съм

помогнала в добро дело, или съм спряла някого да не върши зло, или кога не

съм обръщала внимание на суетни дела, или съм се въздържала от излишни

клетви или клевети и празнословия, и всички останали дори най-малки мои

дела събираха светите Ангели, готвейки се да ги противопоставят на моите

грехове.

Етиопите, виждайки това, скърцаха със зъби, защото искаха да ме грабнат от

Ангелите и да ме отведат в дъното на ада. В това време неочаквано се яви там

и преподобния ни отец Василий и каза на светите Ангели: "Господари мои, тази душа много ми е служила, успокоявайки старостта ми, и аз се помолих

на Бога, и Той ми я даде". Като каза това, извади от пазвата си една златна

торбичка, пълна, както мислех аз, със чисто злато, и я даде на светите Ангели, като рече: "Когато преминавате въздушните митарства и лукавите духове

започнат да изтезават тази душа, откупвайте я с това от дълговете; аз, по

Божията благодат, съм богат, понеже много съкровища си събрах с трудовете

си, и подарявам тази торбичка на душата, която ми е служила". Като каза

това, той изчезна. Лукавите бесове видяха това, изпаднаха в недоумение и с

плачевни вопли се скриха. Тогава Божият угодник Василий дойде отново и

донесе множество съдове с чист елей и драгоценно миро и отваряйки един

след друг всички съдове, изливаше всичко върху ми, тъй че от мене се

разнесе благоухание. Тогава разбрах, че съм се изменила и съм станала

особено светла. Светият пък отново се обърна към Ангелите с думите:

"Господари мои, когато свършите всичко необходимо за тази душа, отведете

я в приготвения ми от Господа Бога дом и я поселете там". Като изрече това, той стана невидим, а светите Ангели ме взеха и по въздуха ние се отправихме

на изток, като се издигнахме към небето.

Митарство 1. Като се издигнахме от земята към небесните висоти, първо ни срещнаха въздушните духове на първото митарство, на което се

изпитват греховете на празнословието. Тук се спряхме. Изнесоха множество

свитъци, където бяха записани всичките ми думи, които съм произнесла от

младостта си, всичко, което бях изрекла необмислено и още повече срамно.

Тук бяха записани също и всички кощунствени дела на младостта ми и

случаите на празен смях, към който е така склонна младостта. Аз видях тука и

скверните слова, които някога съм произнасяла, и безсрамните светски песни, а духовете ме изобличаваха, посочвайки времето, мястото и хората, с които

съм се занимавала с празни приказки, разгневявала съм с думите си Бога и в

същото време не съм считала това за грях, затова не съм го изповядвала пред

духовния си отец. Гледайки тези свитъци, аз мълчах, като че лишена от дар

слово, защото нямаше какво да отговоря: всичко записано беше истина. И аз

се удивлявах как нищо не е забравено от бесовете; нали толкова години бяха

минали и аз самата бях забравила за това. Подробно и по най-изкусен начин

те ме разпитваха, тъй че малко по малко аз си спомних всичко. Но светите

Ангели, които ме водеха, сложиха край на изпитанията ми на първото

митарство: те заличиха греховете ми, като указаха на лукавите някои от

добрите ми дела, а което не достигаше да изкупи греховете ми, добавиха от

добродетелите на моя отец преподобния Василий и ме изкупиха от първото

митарство, и ние продължихме нататък

Митарство 2. Ние доближихме друго митарство, наречено митарство

на лъжата. Тук човек дава отговор за всяко лъжливо слово, а най-вече за

нарушаване на клетвите си, за напразно призоваване на Господнето име, за

лъжествидетелство, за неспазване на обетите си пред Бога, за неискрено

изповядване на греховете и за всички подобни случаи, в които човек прибягва

към лъжа. Духовете от това митарство са свирепи и жестоки и особено силно

изпитват преминаващите през митарството. Когато ни спряха, те започнаха с

най-големи подробности да ме разпитват, и аз бях уличена, че някога си съм

излъгала на два пъти за неща, които съм считала съвсем маловажни, тъй че не

съм имала това за грях, и също, че веднъж от срам не съм казала цялата

истина на духовния си отец при изповед. Като ме уличиха в лъжа, духовете

много се зарадваха и вече искаха да ме похитят от ръцете на Ангелите, но те, за да покрият издирените ми грехове, посочиха добрите ми дела, а

недостигащото допълниха с добрите дела на отеца ми преподобния Василий и

така ме откупиха от това митарство, и ние безпрепятствено продължихме

нагоре.

Митарство 3. Митарството, до което стигнахме след това, се нарича

митарство на осъждането и клеветата. Когато спряхме тук, аз видях, колко

тежко греши оня, който осъжда ближния си, и каква голяма злина е някой да

клевети другия, да го безслави и хули, като се подиграва и присмива на

чуждите грехове и не обръща внимание на своите собствени. Страшни духове

изпитват грешниците за това, че са си присвоили сана Христов и са станали

съдии погубители на ближните си, докато сами са неизмеримо по-достойни за

осъждане. В това митарство аз, по Божията благодат, не се оказах много

грешна, цял живот съм внимавала да не осъдя никого, да не оклеветя някого, не съм се надсмивала, нита съм хулила някого; понякога само, слушайки, как

други осъждат ближните, клеветят ги или им се присмиват, аз в мислите си

съм се съгласявала с тях отчасти и по невнимание съм прибавяла мислено

към думите им и от себе си, но осъзнавайки се, съм преставала. Но и това

изпитващите духове ми поставиха в грях и само със заслугите на

преподобния Василий светите Ангели ме освободиха от това митарство, и

продължихме нагоре.

Митарство 4. Продължавайки пътя си, ние достигнахме ново

митарство, което се нарича митарство на чревоугодието. Насреща ни

изтичаха скверни духове, радвайки се, че при тях идва нова жертва.

Външният им вид беше безобразен: те представяха разните видове

сластолюбиви чревоугодници и гнусни пияници: носеха блюда и чаши с

ястия и различни питиета. Храната и питиетата също бяха гнусни на вид, приличаха на смрадна гной и повърнато. Духовете от това митарство

изглеждаха преситени и пияни, те танцуваха с музикални инструменти в ръце

и правеха всичко, което обикновено вършат пируващите, и се подиграваха на

душите на грешниците, довеждани до тяхното митарство. Тези духове като

псета ни окръжиха, спряха ни и започнаха да показват всичките ми грехове от

този род: кога съм яла нещо тайно или насила (т.е. след като вече се е

наситила, само от лакомия - бел прев.), било повече от необходимото; или

кога съм яла още от сутринта, като свиня, без молитва и кръстно знамение, или по време на светите пости съм яла преди определеното от църковните

устави време, или от невъздържание съм вкусвала храна преди обяда, или пък

по време на обяда съм се насищала без мярка.

Те изчисляваха също и пиянството ми, като посочваха чашите и съдовете, от

които съм се напивала, и направо ми казваха: еди-колко си чаши ти изпи еди-кога си, на това и това пиршество, с тия и тия хора; а другаде изпи толкова и

толкова и стигна до безпаметност и повръщане, и толкова и толкова пъти

пирува и танцува с музика, пляскайки с ръце, пя песни и подскача, и когато те

отвеждаха в къщи, изнемогваше от прекомерно пиянство, лукавите духове ми

показаха още и чашите, от които понякога съм пила сутрин или в постни дни

заради гости, или когато поради немощ съм пила до опиянение, но не съм

считала това за грях и не съм се каяла, а напротив, съблазнявала съм и

ближните към това. Показваха ми и кога в неделните дни съм пила преди св.

литургия, и много други неща ми показаха от греховете ми в чревоугодието и

се радваха, като мислеха, че съм вече в тяхната власт и възнамеряваха да ме

отведат на дъното на ада; аз пък, като се виждах изобличена и нямах какво да

им възразя, треперех. Но светите Ангели взеха от съкровищницата на

преподобния Василий добри дела, покриха греховете ми и ме отнеха от

властта на ония лукави духове. Те, виждайки това, почнаха да крещят: "Горко

ни! Пропаднаха трудовете ни! Отиде надеждата ни! - и почнаха да хвърлят

във въздуха свитъците с моите грехове; аз бях радостна, след което

безпрепятствено си тръгнахме оттам.

По пътя към следващото митарство светите Ангели си говореха. Те казваха:

"Наистина велика помощ получи тази душа от Божия угодник Василий; ако

молитвите му не ѝ помагаха, тя щеше да е в голямо затруднение, докато

преминава въздушните митарства". Така говореха придружаващите ме

Ангели и аз събрах смелост да ги попитам: "Господари мой, струва ми се, че

никой от живеещите на земята не знае какво се случва тук и какво очаква

грешната душа след смъртта?" Светите Ангели ми отговориха: "Нима

Божествените Писания, които постоянно се четат в църквите и се

проповядват от Божиите служители, казват малко за това? Само

пристрастените към земната суета не им обръщат внимание и намират

особена прелест всеки ден да се пресищат и да пиянстват, и правят така

корема свой бог, без да мислят за бъдещето и без да си спомнят думите на

Писанието: горко вам, които сега сте заситени, защото ще огладнеете, вам, които се опивате, защото ще ожаднеете. Те считат Светото Писание за басни

и живеят в небрежност към своята душа, пирувайки с песни и музика всеки

ден като евангелския богаташ, веселейки се бляскаво. Но тези, които са

милостиви и милосърдни, и благодетелни към бедните и просяците - те

получават от Бога прошка за греховете си и заради милостинята си без

особени изтезания преминават през митарствата, по думите на Писанието, че

милостинята избавя от смърт и опрощава всеки грях. Които вършат

милостиня и правда, ще се изпълнят с живот, ала тези, които не се стараят с

милостиня да очистят греховете си, няма да избегнат изпитанията, и

тъмноликите князе на митарствата, които ти видя, ги похищават, измъчват ги

жестоко, отвеждат ги в дъното на ада и ги държат там във вериги до страшния

съд Христов. И ти самата нямаше да избегнеш това ако не беше

съкровищницата с добри дела на преподобния Василий, от които покриваме

греховете ти."

Митарство 5. Беседвайки така, достигнахме до митарството, наречено

митарство на леността, където човек дава отчет за всички дни и часове, прекарани в безделие. Тук се задържат и тунеядците, които се хранят от чужд

труд и не желаят сами да работят, също и получаващите заплата за

несвършена работа. Там се изисква отчет и от тия, които не се грижат за

славата на Божието име и ги мързи в празничните и неделни дни да отидат на

Божествена литургия и на другите Божии служби. Тук се изпитва

небрежността, унинието, леността и нерадието (безгрижието) за собствената

ни душа както при светските хора, тъй и при духовните, и мнозина се

отвеждат от тук в пропастта. Много изпитваха и мене, и ако не бяха

добродетелите на преподобния Василий, които допълниха недостатъка от

добри дела, нямаше да се освободя от дълговете към лукавите духове на това

митарство заради греховете ми: но те (добродетелите) покриха всичко, и аз

бях изведена оттам.

Митарство 6. Следващото митарство е на кражбата. Там не ни

задържаха дълго и не се изискваха много добри дела да покрият греховете ми, защото не съм извършвала кражби, освен една незначителна в детството си, поради неразумие.

Митарство 7. След митарството на кражбата ние дойдохме до

митарството на сребролюбието и скъперничеството. Но и това митарство

отминахме благополучно, защото по Божията благодат, през време на земния

си живот аз не се грижех за придобиване на имоти, не бях сребролюбива, а се

задоволявах с това, което Господ ми изпращаше, не бях и скъперница и

каквото имах, усърдно раздавах на нуждаещите се.

Митарство 8. Издигайки се нагоре, достигнахме митарството, наречено митарство на лихварството, където се изпитват ония, които дават

назаем парите си с лихва и така получават неправедна печалба. Лукавите

духове от това митарство старателно ме претърсиха, и като не намериха в мен

никакъв грях, заскърцаха със зъби; ние пък благодарихме на Бога и

продължихме нагоре.

Митарство 9. Ние достигнахме митарството, наречено митарство на

неправдата, където се изтезават всички неправедни съдии, които променят

осъждането си срещу пари, оправдават виновните и осъждат невинните; тук

се изтезават и ония, които не заплащат дължимото на наемните си работници, използват неверни мерилки при търговия и други подобни. Но ние, по

Божията благодат, безпрепятствено минахме това митарство, като с малко

добри дела покрихме греховете ми от този род.

Митарство 10. Също така благополучно преминахме и следващото

митарство, наречено митарство на завистта. У мене не се намериха грехове от

този род, защото никога не съм завиждала. И макар че тук се изпитваха и

други грехове: нелюбов, ненавист към брата, вражда, ненавист, по Божието

милосърдие аз се оказах невинна в тия грехове и видях как бесовете

заскърцаха със зъби, но не се уплаших от тях и ние, радвайки се, тръгнахме

нагоре.

Митарство 11. По подобен начин преминахме и митарството на

гордостта, където надменните и горди духове изпитват тщеславните хора, които се мислят за нещо голямо и се самовеличаят; особено щателно се

изпитват тук душите на непочтителните към баща си и майка си и към

поставените от Бога власти; разглеждат се и случаите на неподчинение и на

други дела на гордостта, и тщеславните думи. Потрябваха ми съвсем малко

добри дела, за да покрия греховете си по това митарство и да получа свобода.

Митарство 12. Новото митарство, което достигнахме след това, беше

митарството на гнева и яростта: но и тук, назависимо от свирепостта на

изтезаващите духове, те получиха малко то нас, и ние продължихме пътя си, благодарейки на Бога, Който покриваше греховете ми чрез молитвите на моя

отец преподобния Василий.

Митарство 13. След митарството на гнева и яростта пред нас се

изпречи митарството, на което немилосърдно изтезават ония, които хранят в

сърцата си злоба против ближния и се отплащат със зло на злото. Оттук

духовете на злобата с особена ярост смъкват душите на грешните в тартара.

Но и тук не ме изостави Божието милосърдие: аз никога не съм имала против

някого злоба, не съм помнила направеното ми зло, напротив - прощавала съм

на враговете си и доколкото ми е било по силите, съм проявявала любов към

тях, побеждавайки по този начин злото с добро. Затова не се оказах грешна в

нищо на то ва митарство; бесовете ридаеха, че свободно си отивам от лютите

им ръце; ние пък с радост продължихме пътя си.

По пътя аз запитах водещите ме Ангели: "Господари мои, моля ви, кажете ми

откъде тези страшни въздушни власти знаят всичките зли дела на всички

човеци, които живеят на света, както и моите, и то не само явните, но и тези, за които знае само онзи, който ги е извършил?" Светите Ангели ми

отговориха: "Всеки християнин от самото си свето кръщение получава от

Бога Ангел Пазител, който невидимо охранява човека и през целия му живот, даже до смъртния час, наставлява го на всяко добро и записва всичките добри

дела, които човек извършва по време на земния си живот, за да може човекът

да получи за тях милост от Господа и вечно въздаяние в Царството Небесно.

Така и князът на тъмата, който желае да погуби човешкия род, поставя при

всеки един човек един от лукавите духове, който винаги ходи подир човека и

наблюдава всичките му зли дела от младостта, поощрява ги със своите козни

и събира всичко лошо, което човек е извършил. после той отнася на

митарствата всичките грехове, като записва всеки на съответното му място.

Оттам са известни на въздушните князе всички грехове на всичките хора, които живеят на света. Когато душата се отдели от тялото и се стреми да се

извиси към небето при Създателя си, тогава лукавите духове ѝ пречат, като ѝ

показват списъците с греховете й; ако душата притежава повече добри дела, отколкото грехове, те не могат да я удържат; когато се окажат в нея повече

грехове, отколкото добри дела, тогава те (бесовете) я задържат временно, заключват я в тъмница, където тя не познава Бога (темница неведения

Божия), и я измъчват, доколкото им позволи Божията сила, докато душата, по

молитвите на църквата и роднините й, не получи свобода. Ако пък някоя

душа се окаже толкова грешна и недостойна пред Бога, че изгуби всякаква

надежда за спасение и я заплашва вечна погибел, те я смъкват в бездната, където тя се намира до второто пришествие Господне, когато ще започне за

нея вечното мъчение в огнената геена.

Знай също, че по този начин се изпитват само душите на хората, просветени

със светото кръщение. Невярващите в Христа, идолослужителите и въобще

всички, които не познават истинския Бог, не се изкачват по този път, понеже

през земния си живот са живи само телесно, а душите им са вече погребани в

ада. И когато умират, бесовете без всякакви изпитания вземат душите ми и ги

смъкват в геената и в пропастта.

Митарство 14. Докато беседвах така със светите Ангели, ние влязохме

в митарството, наречено митарство на убийството. Тук се изпитва не само за

разбойничество, но се иска отчет за всяко причинено някому страдание, за

всеки удар по плещите и по главата, по страните или по шията, или когато

някой с гняв блъсне ближния си. Злите духове изпитват всичко това с

подробности и го претеглят; ние пък преминахме безпрепятствено това

митарство, като оставихме малка част добри дела, за да покрият моите

грехове.

Митарство 15. Безпрепятствено преминахме и следващото митарство, където духовете изпитват за чародейство, магьосничество, баене, заклинания

и призоваване на демони. Духовете на това митарство приличаха на

четириноги гадини, на скорпиони, змии и жаби, с една дума, страшно и

гнусно е да ги гледаш. По благодатта Божия духовете от това митарство не

намериха в мене нито един подобен грях, и ние се отправихме нататък; духовете пък с ярост крещяха подире ми: "Ще видим, как ще се измъкнеш от

блудните места, когато попаднеш там!"

Когато почнахме да се изкачваме, аз запитах водещите ме Ангели:

"Господари мой, всички християни ли преминават тези митарства и няма ли

възможност някой да премине тук без изтезания и страх?" Светите Ангели ми

отговориха: "За душите на вярващите, които се изкачват към небесата, няма

друг път: всички те минават оттук, но не всички биват изпитвани на

митарствата като тебе, а само подобните на теб грешници, които от срам не са

открили на духовния си отец всичките си грехове на изповедта. Ако пък

някой се покае искрено за всичките си грехове, то греховете по Божията

милосърдие невидимо се заличават, и когато такава душа минава оттук, въздушните изтезатели отварят книгите си, но не намират нищо записано за

нея; тогава те вече не могат да я заплашват и да ѝ причинят нищо неприятно, и такава душа с веселие се издига към благодатния престол. И ти, ако беше се

разкаяла за всичко пред духовния си отец и беше получила от него

опрощение, щеше да избегнеш ужасите на преминаването през митарствата; на тебе обаче ти помага и това, че отдавна си престанала да вършиш смъртни

грехове и вече много години водиш добродетелен живот, а главно ти помагат

молитвите на свети Василий, комуто усърдно си служила на земята".

Митарство 16. Докато беседвахме, стигнахме до митарството, наречено блудно, където се изтезават човеците за всички плътски грехове и за

всички нечисти и страстни помисли, и за съгласието си на грях, за скверните

докосвания и за страстните прикосновения. Князът на това митарство седеше

на престол, облечен в смрадна скверна одежда, поръсена с кървава пяна, която му служеше като царска багреница; пред него стояха множество бесове.

Като ме видяха, те се удивиха, че съм достигнала до тяхното митарство, и

изнесоха свитъци, на които бяха записани блудните ми дела; те почнаха да ги

изброяват, като посочваха лицата, с които съм грешила в младостта си, и

времето, по което съм грешила - денем или нощем, и местата, където съм

вършела грях. Аз не можех да им отговоря нищо и стоях, треперейки от срам

и страх. Светите Ангели, които ме водеха, почнаха да говорят на бесовете:

"Тя отдавна е изоставила блудния живот и дълго време е прекарала в чистота

и въздържание". Бесовете отговориха: "И ние знаем че тя е престанала да

води блуден живот, но тя не се е открила на духовния си отец и не е получила

от него епитимия, за да поправи предишните си грехове, затова тя е наша, и

вие или си вървете, или я откупете с добри дела". Светите Ангели посочиха

много от моите добри дела, но повече с добрите дела на преподобния

Василий покриха греховете ми и аз едва се избавих от лютата беда.

Тръгнахме по-нататък.

Митарство 17. Следващото митарство беше митарството на

прелюбодеянието, дето се изпитват греховете на живеещите в съпружество; който не е опазил съпружеската вярност и е осквернил ложето си, трябва тук

да даде отчет. Тук се изтезават и виновните в изнасилване. Също тук се

изпитват и лицата, които са се посветили на Бога и са дали обет за

целомъдрие, но се са спазили обета си: изтезаването на такива е особено

страшно. На това митарство аз се оказах много грешна; уличиха ме в

прелюбодеяние, и злите духове вече искаха да ме похитят от ръцете на

Ангелите и да ме отведат на дъното на ада. Но светите Ангели много спориха

с тях и едва ме откупиха, като оставиха тук всичките ми добри дела до едно и

прибавиха твърде много от съкровищницата на преподобния Василий. И като

ме взеха оттам, отправихме се по-нататък.

Митарство 18. После ние стигнахме до митарството на содомията, където се изпитват греховете, противоречащи и на мъжкото, и на женското

естество, също и съвкупленията с бесове и с безсловесни животни, и

кръвосмешенията, и други тайни грехове от тоя род, за които е срамно и да си

спомним. Князът на това митарство беше най-гнусен измежду всички бесове, които го обкръжаваха, и беше покрит със смърдяща гной; безобразието му е

трудно да се опише. Всички те горяха от ярост, бързо изтичаха насреща ни и

ни обкръжиха. Но, по Божията благодат, не ме намериха грешна в нищо и

затова със срам побягнаха от назад; ние пък, радвайки се, излязохме от това

митарство.

След това светите Ангели ми казаха: "Ти видя, Теодоро, страшните и скверни

блудни митарства. Знай, че рядко някоя душа минава през тях, без да я

задържат, защото целият свят лежи в злото на съблазните и нечистотиите и

всички човеци са сластолюбиви и склонни към блуд. Човек от ранна младост

е разположен към тези дела, и едва ли ще се опази от нечистота; малцина са

умъртвяващите своите плътски похоти, които за това минават свободно през

тези митарства; повечето погиват тук; лютите изтезатели похищават душите

на блудниците и с ужасни мъки ги отвеждат в ада. Ти пък, Теодоро, благодари на Бога, че по молитвите на свети Василий премина тези блудни

митарства, и повече няма да срещнеш задържане".

Митарство 19. След блудните митарства пристигнахме до митарството

на ересите, където се изтезаваха човеците за неправилните им мнения по

предметите на вярата, а също за отстъплението от православната вяра, за

недоверие към истинското учение, съмнения във вярата, кощунство и други

подобни. Това митарство преминах, без да ме задържат, и ние вече бяхме

недалече от небесните врати.

Митарство 20. Но преди да стигнем входа на Царството Небесно, посрещнаха ни злите духове от последното митарство, което се нарича

митарство не немилосърдието и коравосърдечието. Изтезателите от това

митарство са особено жестоки, но най-вече князът им. Той е сух и унил на

вид и в ярост задушава с немилосърден огън. В това митарство без всякаква

пощада се изпитват душите на немилосърдните. И ако се окаже, че някой е

извършил много подвизи, спазвал е строго постите, прекарвал е цели нощи в

молитва, съхранил е сърдечна чистота и е умъртвил плътта си с въздържание

- но в същото време е бил немилосърден, немилостив, глух за молбите на

ближните си - той се низвергва от това митарство долу, бива заключен в

адската бездна и не получава прощение навеки. Но ние по молитвите на

преподобния Василий, който навсякъде ми помагаше с добри дела, преминахме и това митарство безпрепятствено.

С това свърши поредицата от въздушни митарства и ние с радост доближихме

портите небесни. Те бяха светли като кристал и наоколо се виждаше

неописуемо сияние; в тях сияеха слънцеобразни юноши, които, щом ме

видяха водена от Ангелите към небесните врати, се изпълниха с радост от

това, че закриляна от милосърдието Божие, съм преминала въздушните

митарства. Те ни посрещнаха любезно и ни въведоха вътре.

Какво видях и чух там, Григорие, аз не мога дати опиша! Бях доведена до

престола на непристъпната Божия слава, Който бе окръжен от Херувими, Серафими и множество воинства небесни, които възхваляваха Бога с

неизказани песни; аз паднах по лице и се поклоних на невидимото и

недостъпно за човешкия разум Божиство. Тогава небесните сили запяха

пресладка песен, възхваляваща Божието милосърдие, което не може да бъде

превишено от човешките грехове, и се чу глас, който нареди на водещите ме

Ангели да ме отведат да разгледам обителите на светиите, също и всички

мъки на грешните, и после да ме оставят на покой в обителта, приготвена за

блажения Василий. По тази заповед ме разведоха навсякъде и аз видях

преизпълнените със слава и благодат селения и обители, приготвени за

любещите Бога. Водещите ме ми показаха поотделно и обителите на

Апостолите, и обителите на Пророците, и обителите на Мъчениците, и

обителите на Светителите, и особените обители на всеки чин светии. Всяка

такава обител се отличаваше с необикновена красота, а по дължина и ширина

бих могла да сравня всяка обител с Цариград, ако (обителите) не бяха още по-красиви и нямаха множество пресветли, не с ръце изработени стаи. Всички, които бяха там, се радваха на моето спасение, посрещаха ме и ме целуваха

като прославяха Бога, Който ме избави от лукавия.

Когато обиколихме тези обители, заведоха ме долу в преизподнята и там

видях нетърпимите страшни мъки, които са приготвени в ада за грешниците.

Като ми ги показваха, водещите ме Ангели говореха: "Виждаш ли Теодоро, от

какви мъки те избави Господ, по молитвите на свети Василий!" Аз чувах там

вопли и плач и горчиви ридания; едни стенеха, други озлобено възклицаваха: горко ни! Имаше и такива, които проклинаха деня на своето раждане, но

нямаше кой да ги съжали. Като свършихме да разглеждаме местата на

мъченията, Ангелите ме изведоха оттам и ме доведоха в обителта на

преподобния Василий, като ми казаха: "Сега преподобни Василий прави

помен за тебе". Тогава разбрах, че съм дошла в това място на упокоението

четиридесет дни след разлъчване ми с тялото".

Всичко това блажената Теодора разказала на Григория в съновидение и му

показала красотата на тази обител и духовните богатства, които били

придобити с много трудните подвизи на преподобния Василий; Теодора

показала на Григория и наслажденията, и славата, и различните златолистни и

изобилни с плодове (райски) градини, и изобщо цялото духовно веселие на

праведниците.

КРАЙ

ПРАВОСЛАВНИ ЕЛЕКТРОННИ КНИГИ

Всички книги в този сайт ги има свободно в интеренет

пространството на съответните сайтове, които съм посочила.

Аз само съм ги събрала на едно място и преобразувала в

различни формати, за да могат да се четат от различни

устройства.

Ако оценявате труда ми и харесвате сайта може да направите

дарение.